Справа № 320/25294/23
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року справа №320/25294/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання дій протиправними та скасування податкової вимоги,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до ГУ ДПС у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування позивачу єдиного внеску в автоматизованому режимі за січень-грудень 2017р. та І квартал 2018 - IV квартал 2020р. на суму 37788,34 грн.;

- визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача від 15.05.2019р. №Ф-258044-17У на суму 21030,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що контролюючий орган нарахував йому єдиний внесок в автоматизованому режимі за січень-грудень 2017р. та І квартал 2018 - IV квартал 2020р., як особі, яка перебуває на обліку як фізична особі-підприємець, починаючи з 30 червня 1998 року. Проте, позивач стверджує, що у період 2017-2020 років, за який контролюючим органом нараховано податковий борг, позивач працював за трудовим договором на ТОВ «Компанія Клімат Інжиніринг», яка в свою чергу сплачувала за позивача єдиний соціальний внесок, який враховуються для пенсії та відображається у Реєстрі застрахованих робіт, що підтверджується в даних про трудовий та страховий стаж позивача Пенсійним фондом України. Таким чином позивач не здійснював жодної підприємницької діяльності в зазначений період, не був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця та відповідно не подавав податкової звітності фізичної особи-підприємця. Позивач вважає, що контролюючий орган цих обставин не перевірила, а лише технічно нараховувала неіснуючі зобов`язання людям, в тому числі і позивачеві. При цьому, позивачеві оскаржувану податкову вимогу на адресу реєстрації місця проживання направлено не було, у зв`язку з чим позивач не зміг звернутися до суду раніше. А про оскаржувану податкову вимогу позивачеві стало відомо лише з листа ГУ ДПС України в місті Києві №49165/6/26-15-24-01-07-07 від 15.06.2023.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2014 року відкрито спрощене провадження у справі без призначення судового засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позову з підстави необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

15 травня 2019 року ГУ ДПС у м. Києві сформовано податкову вимогу № Ф-258044-17У до позивача про сплату боргу (недоїмки) на суму 21 030,90 гривень.

Як стверджує позивач про вказаний борг він дізнався лише у 2024 року, коли державна виконавча служба Оболонського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) постановою від 13.02.2023 у виконавчому провадженні № 60976868 арештувала кошти позивача в банківських установах.

На письмовий запит позивача, ГУ ДПС у місті Києві листом №49165/6/26-15-24-01-07-07 від 15.06.2023 повідомила позивача про те, що позивач перебуває на обліку в ДПІ у Оболонському районі ГУ ДПС у М. Києві як фізична особа-підприємець з 30.06.1998 року та з 01.01.2012 року знаходиться на загальній системі оподаткування і станом на день написання листа інформація про припинення ФОП ОСОБА_1 в інформаційних системах ГУ ДПС у М. Києві відсутня. На цій підставі відповідач здійснив нарахування єдиного внеску в автоматизованому режимі за січень-грудень 2017 року та 1 квартал 2018 року - ІV квартал 2020 року на загальну суму 37 788,34 грн. та вважає, що ФОП, зареєстровані до 01.07.2004 року та не припинили свою підприємницьку діяльність шляхом державної реєстрації припинення підприємницької діяльності, не втратили статусу ФОП.

Позивачем надано до матеріалів справи витяг з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.10.2020, відповідно до якого записів про реєстрацію ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не знайдено.

Відповідно до записів у трудовій книзі позивача, у період з 01.03.2017 р. по 14.04.2020 р. позивач працював за трудовим договором на ТОВ «Компанія Клімат Інжиніринг» на посаді водія автотранспортного засобу категорії «В».

Згідно з наданої позивачем інформації з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, період з 01.03.2017 р. по 14.04.2020 р. позивачеві зараховано у страховий стаж Пенсійним фондом України.

Таким чином, судом встановлено, що податковий борг (недоїмка) утворилась у зв`язку з тим, що позивач зареєстрований та перебуває на податковому обліку як фізична особа-підприємець з 30 червня 1998 року і зняття його з податкового обліку не відбулось. Протягом цього часу, позивач податкову звітність як фізична особа-підприємець не подавав, доходів не отримував, а тому, як наслідок, він повинен був сплачувати суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Проте, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань записи про реєстрацію позивача фізичною особою-підприємцем відсутні.

Вирішуючи наведений спір, суд виходить з такого.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року №2464-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі по тексту - Закон №2464-VI).

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

1 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон №1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 3 жовтня 2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій") єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб-підприємців з 1 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Відповідно до частин другої - четвертої, восьмої статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

У справі, що розглядається, спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі у 2017-2020 роках.

Позивач стверджує, що у спірні періоди він не перебував у статусі фізичної особи-підприємця. Податкова ж наполягає на тому, що до моменту винесення спірних вимог зняття з обліку позивача як фізичної особи-підприємця не відбувалось.

Вирішуючи спір у справі, суд виходить з такого.

1 липня 2004 року набрав чинності Закон №755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 1 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону №755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону №755-IV).

3 березня 2011 року набрав чинності Закон № 2390-VI, яким було внесено зміни до Закону №755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 1 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI, закінчився 3 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких проведена до 1 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

З листа ГУ ДПС у місті Києві №49165/6/26-15-24-01-07-07 від 15.06.2023 слідує, що позивач став на податковий облік як фізична особа-підприємець 30 червня 1998 року.

25 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року №1155-VII "Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру" (далі - Закон № 1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону №755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з ЄДР.

До того ж, Законом №1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI.

Основною метою проекту Закону №1155-VII є продовження процесу включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які зареєстровані до 1 липня 2004 року та до цього часу не подали державному реєстратору про себе відомості. Для досягнення цієї мети Законом №1155-VII внесені зміни до розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VІ щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання", які дозволять проводити включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до ЄДР.

В контексті викладеного Велика Палата Верховного Суду у справі за подібних фактичних обставин (№260/81/19) у постанові від 1 липня 2020 року дійшла висновку, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, і відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, та за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з відповідним статусом.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що оскаржувана податкова вимога від 15 травня 2019 року № Ф-258044-17У до позивача про сплату боргу (недоїмки) на суму 21 030,90 гривень є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування позивачу єдиного внеску в автоматизованому режимі за січень-грудень 2017р. та І квартал 2018 - IV квартал 2020р., то суд зазначає, що задоволення позову в частині цих вимог не призведе до захисту та поновлення порушених прав позивача, у зв`язку із чим, враховуючи те, що порушені права позивача вже відновлено скасуванням спірної вимоги, вимога щодо визнання протиправними дій відповідача задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії в основному розмірі 85% сум грошового забезпечення та без обмеження її максимальним розміром, то суду не надано доказів того, що між сторонами наразі виник публічно-правовий спір щодо зменшення основного розміру пенсії чи обмеження максимального розміру пенсії, перерахованої на підставі оновленої довідки, який би вимагав судового вирішення у цій справі. Тому у задоволенні позовних вимог у цій частині суд відмовляє, позаяк вони є передчасними.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених, статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Згідно з вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню у розмірі 900,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування вимоги, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) від 15.05.2019р. № Ф-258044-17У про сплату боргу (недоїмки).

3. Стягнути з Головного управління Державної податкової служби України у м. Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.