Справа № 380/24942/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/24942/24 пров. № А/857/3725/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі за їх позовом до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

суддя(і) у І інстанції Чаплик І.Д.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 13 січня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

12.12.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із адміністративним позовом, у якому просили:

визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України (далі ДКС), яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні виконавчих документів про стягнення та перерахунок на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 коштів;

зобов`язати ДКС відповідно до частини 1 статті 3 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень вчинити дії щодо виконання виконавчих документів №461/2435/22, 461/1132/24, 461/9857/23, 461/10664/23, 757/6159/19-ц;

зобов`язати ДКС відповідно до частини 1 статті 5 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень нарахувати та виплатити стягувану ОСОБА_1 , ОСОБА_2 компенсацію у розмірі 3% річних та інфляційні втрати (індекс інфляції) по судовому рішенню № 461/2435/22;

зобов`язати ДКС відповідно до частини 1 статті 5 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень нарахувати та виплатити стягувану ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 3% річних та інфляційні втрати (індекс інфляції) по судових рішеннях № 461/1132/24, 461/9857/23, 461/10664/23, 757/6159/19-ц;

виплатити ОСОБА_1 нараховану суму 3% річних 424,93 грн на виконання рішення суду 380/4634/23;

нарахувати і виплатити ОСОБА_1 по рішенню суду 380/4634/23 3% річних присудженої по справі 461/6377/21;

стягнути з ДКС на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 900 000 грн;

стягнути з ДКС на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 900 000 грн;

зобов`язати ДКС подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду у місячний строк з дня ухвалення судового рішення.

Ухвалою судді від 17.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом подання до суду:

уточненої позовної заяви, приведеної у відповідність до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, із заявленими вимогами, що мають єдині підстави виникнення та доказування яких спирається на однакові докази, або подати до суду окремі позови у відповідності до визначеного позивачем предмета спору;

доказів сплати судового збору або наявності пільг щодо сплати судового збору чи наявності підстав для звільнення від сплати судового збору.

При цьому у мотивувальній частині вказаної ухвали суддя зазначила, що позивачами заявлено вимоги щодо зобов`язання ДКС вчинити дії щодо виконання виконавчих документів №461/2435/22, №461/1132/24, №461/9857/23, №461/10664/23, №757/6159/19-ц, а також нарахування 3% річних по рішенню суду у справі №380/4634/23, що вказує на те, що підстави позову є різними, оскільки оскаржуються дії відповідача щодо виконання шести судових рішень, прийнятих з різних правовідносин та з різним предметом спору, а отже у поданій позовній заяві об`єднано вимоги, які за заявленим предметом та підставами не можуть бути розглянуті одночасно. Окрім того, вимога нарахувати і виплатити 3% річних, присуджених рішенням суду у справі №380/4634/23, розцінюється як вимога, спрямована на виконання рішення суд у зазначеній справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову і судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється у порядку, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Оскільки позивачами не наведено пояснень, які б свідчили, що заявлені вимоги пов`язані між собою підставами виникнення або поданими доказами, а наявні у позовній заяві обставини за своїм змістом фактично містять обґрунтування вимог за окремими позовами, одна із заявлених вимог не може розглядатися у порядку судового провадження, суддя вважала за доцільне залишити позовну заяву без руху та надати позивачам час на усунення недоліків такої шляхом подання уточненої позовної заяви із вимогами, що мають єдині підстави виникнення та доказування яких спирається на однакові докази, або подати до суду окремі позови у відповідності до визначеного предмету спору.

Окрім того, суддя звернула увагу на необхідність сплати судового збору пропорційно до заявлених вимог, надання доказів його сплати або доказів наявності пільг щодо сплати судового збору або доказів, що можуть підтверджувати наявність підстав для звільнення від сплати такого збору.

20.12.2024 у суді першої інстанції було зареєстровано заяву позивача ОСОБА_1 від 18.12.2024, у якій він висловив незгоду із ухвалою судді від 17.12.2024 про залишення позовної заяви без руху та зазначив, що викладені у цьому судовому рішенні вимоги виконані не будуть.

Відтак, ухвалою тієї ж судді від 13.01.2024 у справі 380/24942/24 позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ДКС про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії було повернуто позивачам відповідно до приписів пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суддя виходила із того, що оскільки у поданій позовній заяві порушено правила об`єднання позовних вимог та зазначено вимоги, які не можуть бути предметом розгляду у порядку позовного провадження, а також з огляду на невиконання вимог ухвали від 17.12.2024 щодо сплати судового збору або наведення доказів на підтвердження підстав для звільнення від сплати такого, позовну заяву слід повернути разом із доданими документами без розгляду.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили ухвалу судді від 13.01.2025 про повернення їх позовної заяви скасувати.

На обґрунтування своїх вимог зазначили, що оскаржувана ухвала обмежує їх право на доступ до правосуддя. Водночас апелянти наполягають на суперечливості висновків судді першої інстанції та недотримання нею вимог процесуального закону.

Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

При наданні правової оцінки правильності вирішення суддею першої інстанції спірного процесуального питання оскаржуваною ухвалою та доводам апелянтів, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кодекс адміністративного судочинства України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах (частина 1 статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України).

За приписами частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

У відповідності до положень частини 1 статті 8 цього Кодексу усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Як зазначено у частині 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 статті 9 цього Кодексу встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За правилами частини 1 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи судом за правилами загального позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Відповідно до приписів частини 2 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, наведені правові норми дають підстави для висновку про те, що порядок здійснення судочинства в адміністративних судах, зокрема порядок звернення до суду з адміністративним позовом, чітко регламентований приписами Кодексу адміністративного судочинства.

Розгляд адміністративних справ відбувається не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відтак, на переконання апеляційного суду, чітке формулювання особою вимог у позовній заяві має виняткове значення для правильного встановлення судом предмету судового розгляду та оперативного і ефективного захисту порушеного права.

У відповідності до положень статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

При цьому апеляційний суд погоджується із висновком судді першої інстанції про те, що пов`язаними між собою вимогами слід вважати такі, що випливають з одних правовідносин та ґрунтуються на одних і тих самих фактичних даних, оскільки інститут об`єднання позовних вимог покликаний забезпечити за допомогою процесуальної економії ефективне та оперативне відновлення порушеного права.

Водночас суддя першої інстанції слушно звернула увагу на те, що заявлені позовні вимоги стосуються зобов`язання ДКС вчинити дії по виконанню виконавчих документів у справах №461/2435/22, №461/1132/24, №461/9857/23, №461/10664/23, №757/6159/19-ц, а також нарахування 3% річних по рішенню суду у справі №380/4634/23, що дає підстави для висновку про оскарження у одному провадженні дій відповідача щодо виконання шести різних судових рішень.

Попри те, апеляційний суд погоджується із суддею першої інстанції у тому, що позовна вимога про нарахування і виплату 3% річних, присуджених за рішенням суду у справі №380/4634/23, спрямована на виконання вказаного судового рішення.

В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя першої інстанції доречно врахувала висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а, відповідно до якого не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження.

При цьому приписи статей 381, 382 Кодексу адміністративного судочинства України свідчать про наявність спеціального процесуального механізму контролю за належним виконанням судового рішення, що виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Відтак, слід погодитися із викладеним у оскаржуваній ухвалі, що при об`єднанні позовних вимог було зазначено вимоги, які не можуть бути предметом розгляду в порядку єдиного позовного провадження, а отже про порушення правил об`єднання позовних вимог, що відповідно до пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України має наслідком повернення такої позовної заяви.

Попри те, як свідчать матеріали справи, заявлені позовні вимоги не були оплачені позивачами судовим збором у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір».

Як вірно зазначила суддя першої інстанції, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати і саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів на підтвердження його прохання про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору.

Звільнення від сплати судового збору (відстрочення, розстрочення його сплати або зменшення його розміру) з підстав, передбачених статтею 133 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 8 Закону України Про судовий збір є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо). Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а повноваження суду на власний розсуд звільнити особу від сплати судового збору (відстрочити, розстрочити його сплату або зменшити його розмір).

Залишаючи без руху позовну заяву від 17.12.2024, суддя першої інстанції обґрунтовано зауважила, що долучені до позовної заяви документи не містять інформації про наявність у позивача рухомого майна, не містять усієї інформації про наявність банківських рахунків та коштів на них, а також про рух коштів протягом попередніх років, компенсації, сукупного доходу родини тощо.

Вказані в ухвалі від 17..12.2024 вимоги були належним чином доведені до відома позивачів, які відреагували на них поданням заяви від 18.12.2024, за змістом якої вони не вважали за необхідне виконувати викладені у вказаному судовому рішенні вимоги щодо усунення недоліків поданої позовної заяви.

За правилами пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу (частина 6 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, на думку апеляційного суду, у судді першої інстанції були належні фактичні та правові підстави для постановлення оскаржуваної ухвали від 13.01.2025 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ігнорування невиконання позивачами вимог ухвали від 17.12.2024 про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків свідчило б про порушення встановленого частиною 1 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суддя першої інстанції, вирішуючи вказане процесуальне питання, правильно встановила фактичні обставини справи та надала їм належну правову оцінку, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування ухвали, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянтів та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суддя першої інстанції, вирішуючи вказане процесуальне питання, правильно встановила фактичні обставини справи та надала їм належну правову оцінку, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 312, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі № 380/24942/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк