Справа № 160/11053/21
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2025 року м. Дніпросправа № 160/11053/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року (суддя Дєєв М.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області викладене у листі №0400-010508-8/15639 від 03.02.2021 про незаконну відмову у виплаті пенсії на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок № НОМЕР_1 відкритий у Жовтневому відділенні Запорізького Регіонального управління «ПриватБанку»;

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області по невиплаті пенсії ОСОБА_1 на визначений ним банківський рахунок - протиправними та дискримінаційними;

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно відмови у виплаті пенсії ОСОБА_1 на визначений ним банківський рахунок - протиправними та дискримінаційними;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплачувати пенсійні кошти ОСОБА_1 на визначений ним банківський рахунок № НОМЕР_2 який відкрито у Жовтневому відділенні Запорізького Регіонального управління «ПриватБанку» МФО 313399, КОД 14360570;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити усі недоотримані ОСОБА_1 пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень до фактичного виконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішення по цій справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми ОСОБА_1 , до їх фактичної виплати.

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області кошти в сумі 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовив у виплаті пенсії ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_2 у виплаті пенсії на вказаний банківський рахунок.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оформлене листом №0400-010508-8/15639 від 03.02.2021 про відмову у виплаті пенсії на визначений банківський рахунок № НОМЕР_1 відкритий у Жовтневому відділенні Запорізького Регіонального управління «ПриватБанку».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , на вказаний ним банківський рахунок - № НОМЕР_1 відкритий у Жовтневому відділенні Запорізького Регіонального управління «ПриватБанку».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 454,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Позивач, не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в зобов`язанні відповідача виплатити пенсію позивачу з проведенням компенсації втрати частини доходу та стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди, ухвалити нове судове рішення у цій частині, яким задовольнити позов яким зобов`язати відповідача провести поновлення виплати пенсії позивачу з проведенням компенсації втрати частини доходу та стягненням з відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що пенсія позивача є нарахованою з моменту її першого призначення, що роз`яснено в постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 Велика Палата ВС, зокрема: « 63. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенси і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни». Відповідач порушив строки виплати пенсії позивача на один рік.

20.05.2020 у справі №815/1226/18 Велика Палата ВС дійшла висновку, що: Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенси позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Саме тому Велика Палата Верховного суду України у справі №815/1226/18 зобов`язала відповідача поновити виплату пенсії позивачці відповідно до ст.46 Закону № 1058-IV з 07.10.2009 з зобов`язанням виплатити недоотриману пенсію з одночасною виплатою компенсації втрати частини доходів.

Право на пенсію є «правом власності», що підпадає під захист Статті 1 Протоколу №.1 Конвенції. Принципи «законних очікувань», «правової визначеності» та «належного урядування» та їх значення.

Також скаржника зазначає, що в результаті дискримінаційних дій, рішень і бездіяльності відповідача, про які йшла мова вище, всіх їх разом і кожного окремо, позивач, не дивлячись на гарантоване йому конституційне право на пенсію як «майнове право», до сьогоднішнього дня все ще позбавлений можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своєю пенсією, в розмірі встановленому Законом №1058-IV.

Дії, бездіяльність та рішення відповідача, по відношенню до позивача, як представника групи громадян України, що постійно мешкають в Ізраїлі, на відміну від його відношення, до громадян проживаючих в Україні, свідчить про заборонену ст.24 Конституції України дискримінацію прав позивача, за ознакою, пов`язаною із його місцем проживання.

У результаті допущеної дискримінації по відношенню до позивача, за ознакою, пов`язаною із його місцем проживання, відповідач істотно погіршує його майновий стан в порівнянні з пенсіонерами, що проживають в Україні.

Отже позивач має право на відшкодування моральної шкоди завданої йому відповідачем, як суб`єктом владних повноважень.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що позивач просить нарахувати компенсацію на ще не виплачені суми пенсії, що не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за порушення строків виплати яких сплачується компенсація.

Враховуючи, що позивачу не був нарахований та виплачений дохід у вигляді перерахованої пенсії, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині з чим Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повністю погоджується.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, відповідач зазначає, що судом не встановлено заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки із наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позивачу заподіяно моральну шкоду.

Крім цього, необґрунтованою вважає суму, яку позивач оцінив у відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн, оскільки розмір моральної шкоди встановлений до внутрішнього переконання особи не може бути обґрунтованим та належним фактом.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.12.2001 року виїхав з України за кордон на постійне місце проживання з постановкою на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль та до виїзду за кордон позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, через представника звернувся до Пенсійного фонду України з заявою про поновлення пенсії за віком та листом №35652-18 від 11.04.2018 Пенсійний орган відмовив позивачу у поновленні позивачу пенсії за віком.

Не погоджуючись із вказаною відмовою представник позивача за довіреністю звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2018 у справі №0440/6766/18 в задоволені позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019 року у справі №0440/6766/18 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року, прийнято нове судове рішення, відповідно до якого адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене в відмові Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №35652-18 від 11.04.2018, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 , зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 04 березня 2018 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, в решті позовних вимог відмовлено.

На виконання вищевказаного рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області проведено нарахування та виплату пенсії позивачу з 04.03.2018 та здійснено нарахування на відомість через підприємство поштового зв`язку.

26.12.2019 позивач через свого представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про перерахунок суми пенсії на поточний рахунок відкритий у Жовтневому відділенні Запорізького Регіонального управління «ПриватБанку».

28.01.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом №299/04.4/06 повідомило, що заява про виплату пенсії подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду за місцем проживання одержування або приймається органом Пенсійного фонду від установи уповноваженого банку, у зв`язку з чим повернуто заяву позивача.

10.12.2020 позивач через свого представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про поновлення виплат пенсії на поточний рахунок відкритий у Жовтневому відділенні Запорізького Регіонального управління «ПриватБанку».

03.02.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом №0400-010506-8/15639 повідомлено, що на виконання рішення суду відповідачем проведено нарахування та виплату пенсії позивачу, оскільки заяви про виплату пенсії через банківську установу не надходило, пенсію позивачу нараховано на відомість через підприємство поштового зв`язку. За звітними даними поштового зв`язку пенсія не отримувалась, у зв`язку з чим з 01.04.2020 виплату пенсії припинено. Для вирішення питання поновлення виплати пенсії позивачу необхідно особисто або його законному представнику з`явитись до відділу обслуговування громадян та надати відповідну заяву.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частин компенсації втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми до їх фактичної виплати, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу не був нарахований та виплачений дохід у вигляді перерахованої пенсії, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Також відмовляючи у задоволені позовних вимог в частин стягнення коштів в сумі 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки із наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позивачу заподіяно моральну шкоду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

При нарахуванні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати слід керуватися Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001.

Стаття 1 Закону № 2050-III визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

У відповідності до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 даного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пунктами 2, 3 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Тобто, з аналізу норм Закону № 2050-III та Порядку №159 вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) наявні порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) відбулася затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації передбаченої Законом № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Компенсація за порушення строків виплати такого доходу, який не має разовий характер, проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Таким чином, за змістом наведених норм обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

При цьому, використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постановах від 19 грудня 2011 року (справа №6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа №21-2003а16). Такий підхід підтримано і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 3 липня 2017 року (справа №521/940/17).

Таким чином, за змістом наведених норм обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Отже, зі змісту норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 можна дійти висновку, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

Колегією суддів встановлено, що під час вирішення цього спору судом досліджувалось обставини саме щодо правомірності відмови позивачу у виплаті пенсії на вказаний ним банківський рахунок.

Позивач та відповідач підтверджують не виплату пенсії позивачу.

Отже, відповідні суми, які підлягають виплаті позивачу, не виплачені.

Колегія суддів зазначає, що виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу (заборгованості з пенсії), отже, до виплати належних особі сум пенсії за рішенням суду, відсутня протиправність в діях відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсаційних виплат.

З огляду на викладене, ці вимоги є передчасними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2020 у справі №200/10820/19-а, від 18.09.2018 у справі № 522/535/17, №818/1429/17 від 25.04.2019 та у справі №818/1393/17 від 12.11.2019, від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі № 140/1547/19, від 16.04.2020 року у справі № 220/11292/19-а, від 21 січня 2021 року у справі №160/35/20; від 21 грудня 2020 року у справі №520/2226/19; від 11 грудня 2020 року у справі № 200/10820/19-а, від 18 травня 2023 року у справі № 200/14129/19-а, від 20 квітня 2023 року у справі № 200/11746/19-а, від 24 січня 2023 року у справі № 200/10176/19-а.

Водночас, колегія суддів виключає можливість застосування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №815/1226/18, до справи, що розглядається, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними, ухвалені за інших фактичних обставин справи, з урахуванням іншого нормативного регулювання, що у своїй сукупності не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правову позицію у справі, що розглядається.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволені позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Суд зазначає, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

В постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що позивач не довів і судом не встановив, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою. Відповідних доказів позивачем не надано. Відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в іншій частині, то в цій частині таке судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та надано їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321,322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров