Справа № 520/210/25
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 р. Справа № 520/210/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2025 року (ухвалене суддею Спірідонов М.О.) по справі № 520/210/25

за позовом ОСОБА_1

до Національного агентства з питань запобігання корупції

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Національного агентства з питань запобігання корупції за запитом ОСОБА_1 від 26.12.2024 р., на який листом керівника Відділу внутрішнього контролю Національного агентства з питань запобігання корупції Юрія Кардашевського №150-17/100130-24 від 31.12.2024 р. протиправно відмовлено в задоволенні запиту на інформацію, а саме: не надана інформація та не долучені копії відповідних документів про те, щодо причин викривлення інформації про організацію, в якій було вчинено правопорушення - Барвінківське комунальне підприємство «Благоустрій», що не відповідає змісту повідомлення про факти корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень у якому у розділі інформація про організацію-зазначено Барвінківська міська рада Ізюмського району Харківської області;

- визнати протиправною бездіяльність Національного агентства з питань запобігання корупції за запитом ОСОБА_1 від 31.12.2024 р., на який листом завідувача Сектору з питань запобігання корупції Руслана Курижко №152-11/736-25 від 03.01.2025 р. фактично вдруге протиправно відмовлено у задоволенні запиту на інформацію від 31.12.2024 р., чим порушені права позивача на інформацію, а саме: не надана інформація та не долучені копії відповідних документів про те, на підставі чого в інформації про організацію у якій було вчинено правопорушення - Барвінківське комунальне підприємство «Благоустрій», що не відповідає змісту повідомлення позивача про факти корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень у якому у розділі інформація про організацію зазначено Барвінківська міська рада Ізюмського району Харківської області;

- зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції надати інформацію, долучивши копії відповідних документів про те, на підставі чого в інформації про організацію у якій було вчинено правопорушення - Барвінківське комунальне підприємство «Благоустрій», що не відповідає змісту повідомлення ОСОБА_1 про факти корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень у якому у розділі інформація про організацію-зазначено Барвінківська міська рада Ізюмського району Харківської області;

- надати інформацію, долучивши копії відповідних документів, про внесення до Єдиного порталу повідомлень викривачів про приведення у відповідність дані повідомлення, яке отримано 26.12.2024 р. Унікальний ідентифікатор повідомлення АСВ8, змісту повідомлення ОСОБА_1 про факти корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень від 25.12.2024 р. у якому у розділі інформація про організацію зазначено Барвінківська міська рада Ізюмського району Харківської області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2025 в справі № 520/210/25 відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на невідповідність судового рішення положенням Конституції, чинному законодавству та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вважає, що оскаржувана бездіяльність відповідача є протиправною та такою, що порушує його права.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судовим розглядом встановлено, що позивач за допомогою засобів електронного зв`язку з застосуванням кваліфікованого електронного підпису звернувся до Національного агентства із повідомленням від 25.12.2024 р., в якому містилась інформація щодо можливого порушення вимог фінансового контролю Барвінківським міським головою Ізюмського району Харківської області та в якому зокрема просив скласти протокол, який скерувати до суду про вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Барвінківським міським головою Ізюмського району Харківської області» ОСОБА_2 за фактом несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування при наявності суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме придбання майна або здійснення видатку на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.

Вказане повідомлення зареєстроване Національним агентством за вх. № ПК/3689/0-24 від 25.12.2024 р., та під час внесення до Єдиного порталу повідомлень викривачів присвоєно унікальний ідентифікатор повідомлення АСВ8.

В подальшому ОСОБА_1 звертався в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» до Національного агентства із запитами від 26.12.2024 р. (вх. №1417/0/ЗПІ-24 від 26.12.2024 р.) та від 31.12.2024 р. (вх.№1430/0/ЗПІ-24 від 31.12.2024 р.), за результатами розгляду яких відповідачем листами від 31.12.2024 р. № 150-17/100130-24 та від 03.01.2025 р. №152-11/736-25 повідомлено позивача, з наведенням відповідного обґрунтування, що подані ним запити будуть розглянуті в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Також відповідач листом 23.01.2025 р. № 152-10/5981-25 повідомив, що відповідь на порушені позивачем питання надано листом Національного агентства від 15.01.2025 р. № 150-17/3771-25, що додається. Підстави для реагування щодо працівників Відділу внутрішнього контролю відсутні.

Позивач вважає, що відповідач за запитами про доступ до публічної інформації допустив порушення закону за рахунок ненадання повного обсягу публічної інформації та документів, а саме ст. 40 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на отримання інформації унаслідок звернення до учасників суспільних відносин унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані приписами Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР), Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 р. №2657-ХІI (далі - Закон №2657-ХІІ), Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 р. №2939-VІ (далі - Закон №2939-VI), Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 р. №1700-VII (далі за текстом - Закон №1700-VIІ).

Відповідно до абз. 1 ст. 1 Закону №393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ст. 5 Закону №393/96-ВР, письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Згідно зі ст. 12 Закону №393/96-ВР, дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження», «Про адміністративну процедуру».

Отже, законодавцем у ст. 12 Закону №393/96-ВР прямо окреслені певні, але не вичерпні випадки існування окремих звернень, які підлягають розгляду за правилами спеціальних актів права.

Визначаючись з приводу співвідношення норм Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про запобігання корупції», суд апеляційної інстанції зазначає, що останній присвячений визначенню правових та організаційних засад функціонування системи запобігання корупції в Україні, змісту та порядку застосування превентивних антикорупційних механізмів, правил щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 р. №1700-VII, викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №1700-VII, Національне агентство з питань запобігання корупції (далі-Національне агентство, НАЗК) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

У відповідності до п. 9, 13 ч. 1 ст. 11 Закону №1700-VII, до повноважень Національного агентства віднесено забезпечення ведення Єдиного порталу повідомлень викривачів, Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення; отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, участь у забезпеченні їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у зв`язку з такими повідомленнями;

Згідно з п. 11-2 ч. 1 ст. 12 Закону №1700-VII, Національному агентству надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення, віднесені законом до компетенції Національного агентства, застосовувати передбачені законом заходи забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Частиною 7 статті 12 Закону №1700-VII, визначено, що у разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, уповноважені особи Національного агентства складають протокол про таке правопорушення, який направляється до суду в порядку, визначеному Національним агентством, а у разі виявлення ознак іншого корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції. Висновок Національного агентства є обов`язковим для розгляду, про результати якого воно повідомляється не пізніше п`яти днів після отримання повідомлення про вчинене правопорушення.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 21 Закону №1700-VII, громадські об`єднання, їх члени або уповноважені представники, а також окремі громадяни в діяльності щодо запобігання корупції мають право: повідомляти про виявлені факти вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, реальний, потенційний конфлікт інтересів спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції, Національному агентству, керівництву чи іншим представникам органу, підприємства, установи чи організації, в яких були вчинені ці правопорушення або у працівників яких наявний конфлікт інтересів, а також громадськості (п.1 ч.1 ст.21); запитувати та одержувати від державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", інформацію про діяльність щодо запобігання корупції.

З викладених правових норм слідує, що громадяни мають право отримувати відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» не будь-яку інформацію, а виключно інформацію про діяльність стосовно запобігання корупції.

Відповідно до ч. 1 ст. 51-1 Закону №1700-VII, Національне агентство проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

Згідно з ч. 2 ст. 51-1 Закону №1700-VII, Національне агентство проводить повну перевірку декларацій відповідно до цього Закону.

У відповідності до ч. 1 ст. 51-4 Закону №1700-VII, Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 53-1 Закону №1700-VII, Єдиний портал повідомлень викривачів - це інформаційно-телекомунікаційна система, яка має комплексну систему захисту інформації з підтвердженою відповідністю згідно із Законом України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах», що забезпечує обмін даними з викривачем за допомогою мережі Інтернет, збирання, зберігання, використання, захист, облік, пошук, узагальнення повідомлень викривачів, а також іншої інформації, в тому числі про статус викривачів, стан та результати розгляду повідомлень викривачів.

Функціонування Єдиного порталу повідомлень викривачів передбачає обробку персональних даних, якщо вони повідомлені викривачем, а також персональних даних осіб, які мають доступ до Єдиного порталу повідомлень викривачів, у цілях забезпечення захисту викривачів, проведення належної перевірки за повідомленнями викривачів та виконання функції адміністратора. Обробка зазначених даних здійснюється на підставі цього Закону та не потребує згоди суб`єктів персональних даних.

Єдиний портал повідомлень викривачів гарантує викривачам дотримання умов конфіденційності та анонімності, а також забезпечує доступ викривачів до інформації про стан та результати розгляду їх повідомлень і є офіційним внутрішнім джерелом інформації про осіб, які мають статус викривачів.

Доступ до Єдиного порталу повідомлень викривачів мають викривачі в частині здійснення ними повідомлень та отримання інформації про стан і результати їх розгляду, Голова та службовці Національного агентства відповідно до їх повноважень, визначених цим Законом, керівники та уповноважені особи відповідних суб`єктів у частині повідомлень викривачів, розгляд яких віднесено до їх повноважень відповідно до цього Закону, інші уповноважені особи в частині інформації про статус викривачів у разі звернення викривача для отримання безоплатної правничої чи психологічної допомоги, визначеної цим Законом.

Держателем та відповідальним за адміністрування Єдиного порталу повідомлень викривачів є Національне агентство, яке встановлює порядок його ведення.

За правилами ч.2 ст.53-2 Закону №1700-VII, вимоги до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону та порядок їх розгляду визначаються цим Законом.

Повідомлення підлягає розгляду, якщо наведена у ньому інформація містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.

Отже, у силу спеціального застереження ч.2 ст.53-2 Закону №1700-VII кваліфікаційними вимогами до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень є одночасне поєднання двох факторів: 1) відображення у повідомленні конкретних фактичних даних, що засвідчують можливість існування події та складу корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення; 2) наявність у згаданих фактичних даних здатності бути перевіреними.

Відповідно до ч. 3 ст. 53-2 Закону №1700-VII, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, здійснене через зовнішні або внутрішні канали повідомлення такої інформації, підлягає попередньому розгляду уповноваженою особою у строк не більше десяти робочих днів з дня внесення цієї інформації до Єдиного порталу повідомлень викривачів.

У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не відповідає вимогам цього Закону, його подальший розгляд здійснюється у порядку, визначеному для розгляду звернень громадян, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.

У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не належить до компетенції органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло, подальший розгляд такого повідомлення припиняється, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення, з одночасним роз`ясненням щодо компетенції органу або юридичної особи, уповноважених на здійснення розгляду чи розслідування фактів, викладених у повідомленні.

У разі якщо наведена у повідомленні інформація стосується уповноваженої особи органу або юридичної особи, до якого (якої) надійшло таке повідомлення, порядок розгляду такого повідомлення визначається керівником відповідного органу або юридичної особи.

У разі якщо наведена у повідомленні інформація стосується керівника органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло, таке повідомлення у триденний строк надсилається суб`єкту, уповноваженому здійснювати розгляд чи розслідування фактів, викладених у повідомленні, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.

У разі якщо за результатами попереднього розгляду повідомлення викладена у ньому інформація підтверджується, винні особи притягаються до дисциплінарної відповідальності уповноваженим на це суб`єктом відповідного органу або юридичної особи.

У разі якщо в ході проведення попереднього розгляду виявляються ознаки корупційного правопорушення чи правопорушення, пов`язаного з корупцією, матеріали передаються відповідному спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції або Державному бюро розслідувань.

Дисциплінарне провадження за повідомленням проводиться у строк не більше 30 днів з дня завершення попереднього розгляду. Якщо в зазначений строк перевірити повідомлену інформацію неможливо, строк дисциплінарного провадження може бути продовжено до 45 днів. Повторне продовження строку внутрішньої перевірки не допускається.

Особі, яка здійснила повідомлення, надається детальна інформація про результати попереднього розгляду, а також дисциплінарного провадження (якщо воно проводилося) у триденний строк з дня завершення відповідного розгляду чи провадження.

Інформація про можливі факти кримінальних правопорушень, одержана органами досудового розслідування, розглядається в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Інформація про можливі факти адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, одержана органами, уповноважені особи яких мають право складати протоколи про відповідні адміністративні правопорушення, розглядається в порядку, визначеному законом.

Визначаючись з приводу співвідношення норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» та норм Закону України «Про запобігання корупції», суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України "Про інформацію" інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Отже, за суттю під правовою категорією «інформація» слід розуміти відомості та дані, а формою існування інформації є матеріальні носії або електронне відображення.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала на тому, що однією з обов`язкових ознак публічної інформації за змістом ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-VI є її задокументований характер, а також створення, або отримання суб`єктом владних повноважень у процесі виконання саме його обов`язків, або знаходження у володінні цього суб`єкта з інших підстав. Розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована/ відображена на матеріальних носіях (постанови від 19.10.2023 р. у справі № 9901/337/21, від 10.02.2021 р. у справі № 9901/22/20). Збереженість на матеріальних носіях як головна властивість інформації означає, що вона повинна бути викладена у письмовій, аудіовізуальній, електронній чи іншій матеріальній формі та зафіксована відповідно на папері, магнітній, кіно-, фотоплівці, оптичному диску або іншому носієві. Із цієї властивості випливає, що публічна інформація, на момент виникнення щодо неї правовідносин, повинна бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом діяльності. Закон № 2939-VI не регулює відносин зі створення публічної інформації, предметом його регулювання є діяльність з приводу інформації, яка вже існує (створена, отримана, знаходиться у володінні) на момент виникнення конкретних інформаційних відносин з приводу неї. Тобто, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь повинна бути готовим, зафіксованим будь-якими засобами та на будь-яких носіях продуктом і знаходитись у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

З цих міркувань доступ до публічної інформації не повинен використовуватися як спосіб (механізм) для створення [змістовно нової] інформації (за винятком ситуацій, коли певна інформація мала б бути у володінні розпорядника), а так само для з`ясування / встановлення певних обставин (даних, відомостей). Тому якщо інформаційний запит - навіть за умови, що він відповідає вимогам щодо свого оформлення, - передбачає створення чогось нового, невластивого чи такого, що виходить за межі правового статусу (компетенції) розпорядника публічної інформації, то йдеться вже не про «доступ» до публічної інформації, порядок здійснення якого покликаний регламентувати Закон № 2939-VI, а про «створення» затребуваної (бажаної) інформації, що подекуди може охоплювати також встановлення додаткових обставин (відомостей, фактів). Останнє за своєю суттю підміняє поняття «доступ» до публічної інформації на її «продукування», що в такому разі спонукає вдаватися до таких методів і способів, які не властиві для правовідносин, пов`язаних з публічною інформацією, надто коли зважити на мету їх нормативного регулювання, яка визначена в Законі № 2939-VI (п.74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2024 р. у справі №990/11/24).

Доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію (ст. 5 Закону № 2939-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VІ, до розпорядників публічної інформації належать, в тому числі, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI).

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI).

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону №2939-VІ, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію. Адже розпорядник може надати лише ту інформацію, яка вже існувала і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях.

Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що чинне законодавство розмежовує види інформаційно-правових відносин, які можуть скластися між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень у зв`язку з реалізацією особою її конституційних прав в інформаційній сфері, тобто не всі листи щодо надання публічної інформації за своїм змістом відповідають ознакам інформаційного запиту у розумінні вимог Закону № 2939-VI, незалежно від того, як сам заявник ідентифікував свій лист.

Застосовуючи положення викладених вище норм матеріального права до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції зазначає, що повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень підлягають розгляду в порядку Закону України «Про запобігання корупції» і автор такого повідомлення має право на отримання інформації про результати розгляду повідомлення саме на підставі норм Закону №1700-VII.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся до Національного агентства з питань запобігання корупції із повідомленням від 25.12.2024 р., в якому містилась інформація щодо можливого порушення вимог фінансового контролю Барвінківським міським головою Ізюмського району Харківської області за ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та яке було зареєстроване Національним агентством за вх. № ПК/3689/0-24 від 25.12.2024 р., та присвоєно унікальний ідентифікатор повідомлення АСВ8.

Відповідач, проаналізувавши зміст запитуваної позивачем інформації встановив, що вона не відповідає вимогам Закону № 2939-VI, а стосується окремих повноважень стосовно перевірки інформації, що міститься у зверненнях фізичних або юридичних осіб щодо причетності працівників Національного агентства до вчинення правопорушень, у зв`язку з чим відповідач листом від 31.12.2024 р. № 150-17/100130-24 повідомив позивача про те, що вказаний запит буде розглянутий в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Разом з тим, не погоджуючись зі змістом отриманого від Національного агентства з питань запобігання корупції листа, позивач 31.12.2024 р. повторно звернувся до Національного агентства із запитом (вх.№1430/0/ЗПІ-24) про надання інформації, в якому просив: «…надати інформацію, долучивши копії відповідних документів, на підставі чого в інформації про організацію у якій було вчинено правопорушення - Барвінківське комунальне підприємство «Благоустрій», що не відповідає змісту мого повідомлення про факти корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень у якому розділі інформація про організацію зазначено - Барвінківська міська рада Ізюмського району Харківської області? Привести у відповідність дані повідомлення, яке отримано 26.12.2024 р. Унікальний ідентифікатор повідомлення АСВ 8, змісту повідомлення позивача про факти корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень від 25.12.2024 р. у якому розділі інформація про організацію зазначено Барвінківська міська рада Ізюмського району Харківської області…»

В свою чергу Національне агентство листом від 03.01.2025 р. №152-11/736-25, роз`яснивши ОСОБА_1 положення вимог Закону № 2939-VI, повідомило позивача про те, що поданий ним запит потребує аналізу відповідних документів та підготовки пояснення/роз`яснення, у зв`язку з чим згідно ч. 2 ст. 2 Закону № 2939-VI повинен розглядатися у порядку визначеному Законом України «Про звернення громадян». Суд апеляційної інстанції вважає, що вищеперелічені дії Національного агентства повністю узгоджуються із вимогами чинного законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, оскільки запитувана позивачем інформація не відповідала критеріям «відображеності» та «задокументованості», тобто не охоплювалася поняттям доступу до публічної інформації, адже відповідач не створював і не фіксував на будь-яких матеріальних носіях інформацію та документи, які б стосувалися порушених у запитах ОСОБА_1 від 26.12.2024 р. та від 31.12.2024 р. питань.

Також, Національне агентство з питань запобігання корупції листами від 15.01.2024 р. № 150-17/3771-25 та від 23.01.2025 р. № 152-10/5981-25 повідомило ОСОБА_1 про результати розгляду його запитів від 26.12.2024 р. та від 31.12.2024 р., які були розглянуті в порядку Закону України «Про звернення громадян»

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про невідповідність запитуваної позивачем інформації вимогам до інформаційного запиту, визначеним Законом України "Про доступ до публічної інформації", про що заявника безпосередньо проінформовано Національним агентством листами від 31.12.2024 р. № 150-17/100130-24 та від 03.01.2025 р. №152-11/736- 25.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням вимог статей 2, 5, 9 КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Повідомлені ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі обставини не вказують на порушення його прав, сама по собі не згода позивача з наданими йому відповідями відповідача на його запити не може бути самостійною підставою для звернення до суду та задоволення позову, у зв`язку з чим суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у спірних правовідносинах позивач не довів ту бездіяльність відповідача, про яку стверджував, та її протиправність.

Доводи апеляційної скарги, що суддя Харківського окружного адміністративного суду Спірідонов М.О., який за адміністративною посадою є головою цього ж суду, не може брати участі у розгляді цієї справи, бо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду даної справи та за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 р. вирішено питання про відвід судді Харківського окружного адміністративного суду Спірідонова М.О., якій відмовлено в задоволенні заяви позивача про відвід судді з розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; пу. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2025 по справі № 520/210/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін