Справа № 757/48590/24-а
Суддя: Литвинова І. В.
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
пр. № 2-а-97/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

позивача ОСОБА_1 , його представника Сологуба В. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною і скасування постанови про адміністративне правопорушення,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати протиправною і скасувати постанову № 382 за справою про адміністративне правопорушення від 08 жовтня 2024 року, прийняту Начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 , про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною третьою ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 25 500, 00 грн.

В обґрунтування вказано, що оскаржувана постанова є протиправною і підлягає скасуванню, посилаючись на те, що відповідачем порушено порядок вручення повістки, та від явки в ТЦК він не відмовлявся. Якщо працівники ТЦК лише направляють для проходження ВЛК, то є очевидним, що факт відмови від проходження ВЛК могла б зафіксувати лише така комісія, а не відповідач. Позивач жодного порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період не вчиняв, тобто не вчинив адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 210-1 КУпАП. Підсумовуючи викладене в сукупності, представник позивача вважає, що у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого саме частиною третьою ст. 210-1 КУпАП. Чинним законодавством не передбачено відповідальність військовозобов`язаного за відмову від направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до військової служби. Постанову винесено «на місці вчинення правопорушення» та відразу після того, як правопорушення, ніби-то, було вчинено. За таких умов позивач не мав часу та, відповідно, фізичної можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП України, зокрема, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою, тощо. Таким чином, той факт, що винесення постанови без надання часу на реалізацію відповідних прав, є порушенням право особи, яка притягається до відповідальності, - прямо визнаний Конституційним Судом України, рішення якого є обов`язковим до виконання на усій території України. Не можуть бути залучені як свідки поліцейські або особи, щодо неупередженості яких є сумніви. В акт про відмову в проходженні військово-лікарської комісії складений з порушенням, оскільки інформація про свідків є неповною і до їх упередженості є сумніви, а тому акт не може бути доказом у справі про адміністративне правопорушення.

У відзиві представник відповідача позов не визнав, вказав, що прибуття позивача по отриманій повістці відбулося раніше зазначеного в повістці часу. По факту його прибуття Позивачу було виписано направлення на проходження ВЛК від 08 жовтня 2024 року. Від проходження ВЛК на підставі направлення позивач відмовився та написав про це власноручно Заяву про відмову від проходження BЛK від 08 жовтня 2024 року. Після цього на підставі направлення на проходження ВЛК. на підставі заяви про відмову від проходження ВЛК був складений акт відмови від проходження ВЛК від 08 жовтня 2024 року, підписаний свідками, який зафіксував відмову позивача від проходження ВЛК. І лише на підставі цих документів був складений Протокол № 382. Всі ці документи були складені та підписані різними посадовими особами відповідача, свідками, самим позивачем і в різний час. При засвідчені факту відмови від проходження ВЛК громадянином ОСОБА_1 у відповідному Акті відмови. Фіксація даного факту відбулась офіцером адміністративного відділення ОСОБА_3 , який склав Акт відмови від 08 жовтня 2024 року у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте у будь-якому підпорядкуванні офіцеру ОСОБА_3 не перебувають. Твердження про їх упередженість є хибним. Припущення позивача про підлеглість свідків до особи яка склала Акт, як підставу того, що Акт не може бути об`єктивним доказом відмови позивача від проходження ВЛК, не відповідають дійсності, позивач не наводить доказів свого припущення як це передбачено ст. 77 КАСУ. Акт є не єдиним доказом відмови позивача від проходження медичної комісії, оскільки матеріали адміністративної справи також містять заяву позивача про відмову від ВЛК, що написана власноручно. Акт в цьому випадку є додатковим доказом відмови позивача. Приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 відноситься до режимних об`єктів військового управління і у зв`язку з дотримання спеціального режиму безпеки, немає можливості залучення свідків не з числа працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

18 жовтня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, подана в адміністративному порядку, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, визначено суддю та передано 24 жовтня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

04 листопада 2024 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Також ухвалою судді у справі від 04 листопада 2024 року залишено позовну заяву без руху, на виконання якої 12 листопада 2024 року представник позивача подав заяву про усунення недоліків, зареєстровану у суді 13 листопада 2024 року.

18 листопада 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження.

08 січня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позов.

10 березня 2025 року представник позивача подав відповідь на відзив.

У судовому засіданні представник позивача і позивач позов підтримали і просили задовольнити з підстав, наведених у заявах по суті.

Представник відповідача не з`явився у судове засідання, будучи повідомленим належним чином через Електронний суд, про причини неявки до суду не повідомлено.

Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку.

ІІІ. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

У відповідності до ст. 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визначається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала або свідомо допускала їх настання.

Згідно з положеннями ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У випадках, передбачених частиною першою статті 258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова по справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 КУпАП.

Статтею 283 КУпАП визначено зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення, постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, а також вирішення її у відповідності з законом, уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до постанови № 382 від 08 жовтня 2024 року, 08 жовтня 2024 року під час проведення заходів оповіщення працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 на території Печерського району м. Києва , а саме вул. Залізниче шосе, біля ст. метро «Видубичи» ОСОБА_1 намагалися вручити повістку № 810/2 від 08 жовтня 2024 року про необхідність з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 08 жовтня 2024 року о 11:00, з метою проходження медичної комісії на підставі Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». ОСОБА_1 відмовився від отримання повістки та відмовився поставити підпис у розписці. ОСОБА_1 був доставлений працівниками НПУ в ІНФОРМАЦІЯ_4 , де ОСОБА_1 відмовився від проходження медичної комісії в дату та час, зазначений у повістці на підставі направлення № 1366 від 08 жовтня 2024 року, про що він написав заяву про відмову від проходження ВЛК та був складений акт про відмову у проходженні військово-лікарської комісії від 08 жовтня 2024 року /а. с. 70/.

Позивач ОСОБА_1 заявив про відмову від проходження військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 08 жовтня 2024 року, про що написав заяву від 08 жовтня 2024 року та було складено акт про відмову у проходженні військово-лікарської комісії від 08 жовтня 2024 року. Жодних причин такої відмови ОСОБА_1 не вказав ані у заяві про відмову у проходженні військово-лікарської комісії, ані в акті /а. с. 68, 69/.

Як вказано у постанові № 382 від 08 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 підлягає притягненню до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, а саме у зв`язку із відмовою від проходження медичного огляду, тим самим порушив вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що вчинено в особливий період.

Також у протоколі № 382 від 08 жовтня 2024 року ОСОБА_1 не зазначив жодних пояснень або зауважень, клопотань щодо змісту протоколу.

Доводи сторони позивача про те, що право на захист було порушено, спростовується тим, що у протоколі № 382 від 08 жовтня 2024 року ОСОБА_1 власним підписом підтвердив, що йому роз`яснено статтю 63 Конституції України, його права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, та повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 11:40 08 жовтня 2024 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже ОСОБА_1 не вказував у протоколі заяв, клопотань або зауважень щодо будь-яких дій військових РТЦК, які він вважав би порушенням своїх прав.

Доказів, які б підтверджували дії збоку військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_2 , які могли б мати протиправний характер, позовна заява не містить.

За пунктом 68 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, особи, які не проходили медичний огляд або в яких закінчився строк дії рішення (постанови) про придатність до військової служби, направляються на військово-лікарську комісію. Громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), можуть бути направлені на медичний огляд шляхом вручення їм повісток за наявності підстав для проходження медичного огляду відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (зокрема у разі відсутності дійсного рішення військово-лікарської комісії про ступінь придатності військовозобов`язаного до військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та/або під час дії правового режиму воєнного стану та/або наявності інших підстав, передбачених законодавством), а також направлені на такий огляд у разі, коли такі громадяни самостійно виявили бажання пройти медичний огляд.

Відповідно до пункту 21 Порядку за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

Згідно з пунктом 31 Порядку повістки мають право вручати представники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки - в межах адміністративної території, на яку поширюється повноваження відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Також у позовній заяві, які і серед додатків до неї, відсутні докази того, що позивач, на виконання вимог статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пройшов ВЛК з врахуванням його медичної документації, а не відмовився від її проходження взагалі.

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17 березня 2014 року, коли було оприлюднений Указ Президента України від 17 березня 2014 року N 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 65/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про загальну мобілізацію. Строк проведення загальної мобілізації продовжувався відповідними Указами Президента і триває на час розгляду справи судом.

У відповідності до пункту 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно з санкцією, передбаченою частиною третьою статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання складеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішенні справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог частини 1 статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Згідно з частиною другою ст. 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Протокол про адміністративне правопорушення, на підставі якого складено оспорювану постанову, містить підпис особи, що притягається до адміністративної відповідальності щодо роз`яснення змісту ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

Крім того з протоколу вбачається, що другий примірник вручено позивачу, що стверджується його підписом.

Порушень прав позивача під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та складення оспорюваної постанови судом не встановлено.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювана постанова, ухвалена уповноваженою посадовою особою, у порядку та спосіб, встановлені законодавством, стягнення накладено в межах санкції статті КУпАП та з дотриманням строків накладення адміністративного стягнення, а тому підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини першої, другої ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову, що відповідає правій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 14 березня 2018 року у справі N 760/2846/17 та від 14 лютого 2018 року у справі N 536/583/17.

У відповідності до частини третьої ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву - без задоволення.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю, оскільки позивач не надав доказів обставин, на які він посилається як на підставу для позову.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

ІV. Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 КАС України, суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 1 211, 20 грн.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, витрати зі сплати судового збору належить віднести на рахунок позивача.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 24, 61, 625, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 7, 9, 10, 210-1, 245, 247, 251-254, 258, 280, 283, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 8, 9, 72-77, 78, 132, 139, 205, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова