Справа № 460/8968/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/8968/24 пров. № А/857/4036/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Прачук І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року у справі №460/8968/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (головуючий суддя першої інстанції Борискін С.А., час ухвалення 10:41 год., місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту 20.12.2024),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі також відповідач 1), Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора (далі відповідач 2), у якому просив суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора №3 від 23.05.2024 «Про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації»;

-визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 1109ц від 08.07.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 10.07.2024;

-поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури України та на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 10.07.2024;

-стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (10.07.2024) і до дати постановлення судового рішення;

-допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач метою зайняття посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, успішно пройдено два етапи атестації: складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки. 23.05.2024 позивач проходив третій етап атестації - співбесіду, за результатами якої прийнято рішення №3 про неуспішне проходження атестації, яке обґрунтоване невідповідністю позивача вимогам професійної компетентності, етики і доброчесності. Наказом Генерального прокурора від 08.07.2024 №1109ц ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 10.07.2024 на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-IX. Представник позивача зауважила, що Кадрова комісія Офісу Генерального прокурора, вказуючи на недотримання позивачем доброчесності, у спірному рішенні не навела жодних обґрунтувань своїх сумнівів щодо законності джерел походження коштів, які належали батькам дружини позивача та були використані на будівництво житлового будинку, в тому числі, не зазначила на яких саме доказах такий сумнів ґрунтується. При цьому, позивачу під час проведених співбесід не було достеменно зрозуміло, що сумнів виник саме щодо коштів його тестя та тещі, адже, досліджувалося широке коло питань та причиною перенесення першої співбесіди була необхідність з`ясування додаткової інформації, яка не стосувалася тестя та тещі (протокол №80 від 02.05.2024). Водночас, на усі поставлені на співбесіді питання Кадрової комісії позивачем надавалися належні відповіді, у тому числі щодо тих, які надходили на електронну адресу, у зв`язку з чим, останній був переконаний у відсутності сумнівів щодо його професійної етики та доброчесності, а також професійної компетентності. Більше того, члени Кадрової комісії не озвучували, які саме сумніви виникли. Представник позивача наголошувала, що звільнення позивача з посади є незаконним, оскільки позивач цілком відповідає вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності і повинен вважатися таким, що успішно пройшов атестацію. З огляду на викладене, просила позов задовольнити повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора №3 від 23.05.2024 «Про неуспішне проходження прокурором атестації». Визнано протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №1109ц від 08.07.2024, яким ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 10.07.2024. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 11.07.2024. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 11.07.2024 по 12.12.2024 в сумі 268464, 60 грн, (сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 11.07.2024. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 51999,90 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнено на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційна скарга подана відповідачем, Офісом Генерального прокурора, в якій зазначає, що вказане судове рішення підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог через неправильне застосування Рівненським окружним адміністративним судом норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що виходячи із змісту пп. 3п. 15 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, п. 9 розд. IV Порядку № 221, критеріями дотримання прокурорами правил професійної етики та доброчесності, є, зокрема, відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики.

Пунктами 15, 16 Порядку № 221 передбачено, що після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання. Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

З наведеного вбачається, що кадрова комісія за результатами співбесіди має можливість на власний розсуд шляхом голосування прийняти рішення - про успішне або неуспішне проходження прокурором атестації. При цьому, голосуючи за те чи інше рішення, кожний член комісії діє за внутрішнім переконанням, що забезпечує об`єктивність прийнятого рішення.

Так, під час надання оцінки відомостей щодо прокурора Комісією оцінювались тільки ті факти, які могли свідчити про відповідність прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Апелянт зазначає, що повноваження кадрових комісій щодо прийняття відповідних рішень у межах компетенції є дискреційним. Тобто, суд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам.

Апелянт вказує, що кадрова комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності. Проаналізувавши надані робочою групою матеріали щодо ОСОБА_1 кадрова комісія виявила дані, що свідчать про невідповідність витрат прокурора та членів його сім`ї задекларованим доходам.

Наведені вище факти дали кадровій комісії обґрунтовані підстави для висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності.

Покликаючись на встановлені комісією обсттавини, апелянт зазначає, що Рішення кадрової комісії стосовно позивача містить мотиви його прийняття, висновки, зроблені комісією за результатами дослідження матеріалів атестації, наданих позивачем пояснень.

Обсяг мотивів, які повинна навести у рішенні кадрова комісія, жодними чинними нормативно-правовими актами не визначено. Таким чином, висновки суду про недостатню вмотивованість цього рішення не відповідають вимогам законодавства.

При виконанні своїх професійних обов`язків на посаді прокурор, має чинити справедливо й безсторонньо. Йому не належить виконувати професійні обов`язки за наявності приватного інтересу. На прокурора, поширюються певні обмеження, обумовлені потребою забезпечити його безсторонність і доброчесність. Із професійних обов`язків прокурора випливає потреба на цю посаду таких осіб, що відповідають особливим кваліфікаційним вимогам.

Апелянт вказує, що додержання позивачем правил прокурорської етики з метою забезпечення суспільної довіри до його доброчесності, зокрема, недопущення поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури, є обов`язком прокурора, та, у свою чергу, є предметом атестації, та, як наслідок, предметом дослідження кадровою комісією. Кадрова комісія не зобов`язана доводити невідповідність прокурора за межами обґрунтованого сумніву. Якщо було встановлено обґрунтований сумнів і прокурор не зміг переконливо спростувати його, даних чинників може бути достатньо для того, щоб кадрова комісія визнала прокурора таким, що неуспішно пройшов атестацію з огляду на серйозність наявності певного одного чинника або з огляду на наявність їх сукупності.

Отже, як неодноразово зазначалось Верховним Судом у аналогічній категорії справ, що з точки зору прокурорської етики, порушення морально-етичних вимог може мати місце навіть у тому випадку, коли відсутнє порушення норм права, що дає підстави для притягнення до юридичної відповідальності.

Окрім того, Верховним Судом неодноразово зауважено, що завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора. Достатнім є наявність конкретної інформації, яка, з урахуванням наданих особою пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо її достатньої відповідності цим критеріям. Кадрова комісія не досліджувала питання та не надавала оцінку наявності або відсутності вини особи у вчиненні будь якого правопорушення, а надала у межах компетенції оцінку обставинам щодо відповідності прокурора вимогам добро чесності. Кадрові комісії наділені сукупністю прав та обов`язків, що надають можливість на власний розсуд визначитися з оцінкою прокурорів. Кадрова комісія не зобов`язана нормами Закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв.

При цьому, як зазначалось вище, кадрові комісії приймають рішення колегіально після закритого обговорення, процес якого згідно вимог законодавства не повинен фіксуватися ні в протоколі засідання, ні в рішенні кадрової комісії. Тому забезпечити повну і всебічну перевірку з боку суду факту врахування членами кадрових комісій абсолютно усіх обставин, які стосуються прийняття ними рішення, a priori неможливо, так само, як неможливо забезпечити таку перевірку щодо будь-якого колегіального органу, члени якого проводять обговорення та приймають рішення таємно.

Також безпідставними є висновки суду першої інстанції, про те, що рішення кадрової комісії ґрунтується винятково на припущеннях та за відсутності допустимих доказів, які окремо або в сукупності свідчили про порушення позивачем або членами його сім`ї вимог законодавства у сфері запобігання корупції.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що Комісія та Генеральний прокурор при прийнятті оспорюваних рішень діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб визначений Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційності.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Позивач не погодився із рішенням суду першої інстанції в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 268464, 60 грн. та подав апеляційну скаргу.

Апелянт зазначає, що починаючи з 13.09.2023р. оплата праці прокурорів незалежно від проходження атестації здійснюється за нормами, визначеними ст.81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-УІІ. Проте, сума місячної заробітної плати - 52 000 грн, взята за основу Офісом Генерального прокурора та судом для розрахунку середньоденного заробітку, не відповідає заробітній платі прокурора, яка визначена положеннями ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Так, у відповідності до ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років та виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. (ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»).

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом, зокрема, прокурора Офісу Посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі: керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора (ч. 5 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»).

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень.

Отже, враховуючи положення ч.4. 2-5 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» посадовий оклад начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України становить 62 400 грн (40 000 грн (25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб * 1 600 грн (ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»)) * коефіцієнт 1,3 (ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру») * на коефіцієнт 1,20 (ч. 5 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»)).

Відповідно до ч. 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Як вбачається з Протоколу № 168 засідання комісії з установлення стажу роботи від 25 жовтня 2021 року (наявний в матеріалах особової справи) в ОСОБА_1 вислуга років становить понад 36 років.

Враховуючи положення ч. 2 та ч. 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та рішення Конституційного суду України № 8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 місячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 календарних місяці роботи перед звільнення становить 93 600 грн. (62 400 грн. * 50% посадового окладу), а не 52 000 грн, як помилково зазначено в довідці Офісу Генерального прокурора № 21-4973 від 23.07.2024.

Зазначена в довідці Офісу Генерального прокурора № 21-4973 від 23.07.2024 місячна сума заробітної плати в розмірі 52 000 грн (25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб * 1 600 грн (ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»)) * коефіцієнт 1,3 (ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»)) фактично є посадовим окладом прокурора Офісу Генерального прокурора, без врахування положень ч. 5 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», яка регламентує, що посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративній посаді керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора (посада позивача адміністративна - начальник Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України), встановлюються у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора, тобто 62 400 грн (40 000 грн (25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб * 1 600 грн (ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»)) * коефіцієнт 1,3 (ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру») * на коефіцієнт 1,20 ( ч. 5 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»)

Крім того, в довідці Офісу Генерального прокурора № 21-4973п від 23.07.2024 при визначенні суми місячної заробітної плати, в порушення вимог ч. 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», не включено надбавку за вислугу років, яка складає 50 відсотків посадового окладу, тобто 31 200 грн (посадовий оклад 62 400 грн * 50%).

Таким чином, місячна заробітна плата ОСОБА_1 , враховуючи положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та рішення Конституційного суду України № 8- р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 становить 93 600 грн. (62 400 грн. - посадовий оклад + 31 200 грн - надбавка за вислугу років).

Враховуючи вказане, середньоденний заробіток позивача становить 4 353,48 грн (93 600 грн * 2 місяці : 43 робочі дні). Отже, для вірного розрахунку середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, враховуючи положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та рішення Конституційного суду України № 8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023, необхідно брати за основу суму середньоденного заробітку позивача в розмірі 4 353,48 грн, а не 2 418,60 грн, як зазначеного в довідці Офісу Генерального прокурора № 21-4973п від 23.07.2024.

З урахуванням наведеного просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 11.07.2024 по 12.12.2024 в сумі 268464, 60 грн. та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 11.07.2024 по 12.12.2024 року в розмірі 483 236, 28 грн. В решті Рішення суду залишити без змін.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу позивача, суть якого зводиться до того, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції щодо розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу не спростовують. Разом з тим, вважає, що оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства, підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

У судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідачів апеляційну скарги підтримав з підстав наведених у скарзі та просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій часині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Проти апеляційної скарги позивача заперечив, просив залишити таку без задоволення.

Представник позивача проти апеляційної скарги відповідача заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволення позову - без змін. Апеляційну скаргу позивача просив задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивач працює в органах прокуратури з липня 1991 року.

23.10.2014 наказом Генерального прокурора України №2491-ц позивача було звільнено з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України на підставі п.7-2 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/18250/14 від 18.04.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2019, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 №2491-ц про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 24.10.2014.

Зобов`язано Генеральну прокуратуру України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 18.10.2019 у розмірі 1 251 639,65грн.

Зобов`язано Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України з 24.10.2014.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 23 405,55грн. (двадцять три тисячі чотириста п`ять гривень, 55 копійок).

Постановою Верховного Суду від 18.06.2020 рішення Окружного адміністративного суду від 29.07.2019 в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі змінено в мотивувальній частині, а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині рішення судів залишено без змін.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2021 позов задоволено. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 1 634 523,18 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 50 440,74 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 апеляційну скаргу задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2021 змінено, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення наступним чином: «Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 1 688 944,43 грн». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2021 року залишено без змін.

На виконання вимог судового рішення, Генеральним прокурором прийнято відповідний наказ за №1401ц від 28.09.2021 про поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Поряд з цим, із 02.01.2020 розпочав роботу Офіс Генерального прокурора (наказ Генерального прокурора від 23.12.2019 за №351), який є правонаступником Генеральної прокуратури України.

Відповідно до абз.1 п.7, п.9 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

У зв`язку із цим, позивачем 07.10.2021 подано заяву про переведення його на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

З матеріалів справи судом встановлено та учасниками справи підтверджено, що позивач успішно пройдено два етапи атестації, а саме: 1) іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, результати якого опубліковано на сайті Офісу Генерального прокурора; 2) іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, результати якого опубліковано на сайті Офісу Генерального прокурора.

Враховуючи успішне проходження перших двох етапів атестації, позивача було допущено до третього етапу атестації у формі проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, з виконанням письмового практичного завдання.

Рішенням Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора (далі Кадрова комісія) від 19.04.2024 (протокол №78) позивача було включено до графіку проведення співбесід, яку призначено на 02.05.2024. На підставі рішення Кадрової комісії від 02.05.2024 (протокол №80), співбесіду було продовжено.

Надалі, рішенням Кадрової комісії від 14.05.2024 (протокол №83) позивача було включено до графіку проведення співбесіди, призначеної на 23.05.2024.

23.05.2024 Кадровою комісією Офісу Генерального прокурора, прийнято Рішення №3 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» (далі також Рішення про неуспішне проходження атестації).

За змістом такого рішення останнє прийняте з огляду на вимоги пунктів 13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пункту 6 розділу І, пункту 16 розділу ІV Порядку проходження прокурором атестації, затвердженим наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 «Пpо затвердження Порядку проходження прокурорами атестації», враховуючи, що під час проведення співбесіди Кадрова комісія Офісу Генерального прокурора з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури професійної етики та України ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності прокурора.

У розділі ІІІ «Мотиви ухвалення рішення та висновки Комісії» Рішення про неуспішне проходження атестації зазначено, що оскільки прокурор не надав підтвердження отримання своїми тестем та тещею жодних доходів, зокрема таких, які могли би бути використані для будівництва житлового будинку за період з 2005 по 2011 роки в розмірі 400 000 грн., то Комісія має обґрунтований сумнів щодо законності джерел походження коштів на будівництво житлового будинку площею 849,2 кв.м., в якому прокурор та члени його сім`ї проживають з моменту його будівництва.

Наказом Генерального прокурора «Про звільнення» від 08.07.2024 № 1109 ц ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 10.07.2024 на підставі Рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-IX від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») (далі - Наказ про звільнення).

Не погоджуючись із своїм звільненням з посади та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що висновки кадрової комісії про невідповідність позивача вимогам доброчесності є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені винятково на підставі припущень та за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про порушення позивачем вимог законодавства у сфері запобігання корупції, зокрема щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї задекларованим доходам, декларування ним недостовірних відомостей, наявності ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості набутих активів.

Відтак, на переконання суду першої інстанції, Рішення №3 кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 23.05.2024 та виданий на його основі наказ Генерального прокурора №1109ц від 08.07.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 10 липня 2024 року, прийняті не на підставі та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України (п.1 ч.2 ст.2 КАС України).

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними з огляду на наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначаються Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону №1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

25.09.2019 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX (далі - Закон №113-ІХ, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Згідно з пунктом 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2010 № 1697.

За приписами пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до пунктів 10-14 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Атестація прокурорів включає такі етапи:

1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;

2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Атестація може включати інші етапи, не проходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.

Пунктами 16-17 розділу ІІ Закону №113-ІХ визначено, що за результатами складення прокурором іспиту відповідна кадрова комісія ухвалює рішення щодо допуску прокурора до проведення співбесіди. Якщо прокурор за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, встановлений згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, це є підставою для недопущення прокурора до етапу співбесіди і ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором.

Кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію.

Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів, крім випадків її проходження прокурорами та слідчими органів прокуратури, зазначеними в підпункті 3 пункту 7 цього розділу, забороняється.

У відповідності до вимог пункту 19 розділу ІІ Закону №113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав: 1) неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора чи слідчого органів прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором чи слідчим органів прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Указані в цьому пункті прокурори можуть бути звільнені з посади прокурора також і на інших підставах, передбачених Законом України «Про прокуратуру».

Підпунктом 8 пункту 22 розділу ІІ Закону №113-ІХ установлено, що тимчасово, до 1 вересня 2021 року Генеральний прокурор визначає, крім іншого, перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур.

Наказом Генерального прокурора 03.10.2019 №221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі також - Порядок № 221, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до якого наказами Генерального прокурора від 17.12.2019 №336, від 04.02.2020 №65 та від 19.02.2020 №102 вносились зміни.

Абзацами 1, 3 пункту 2 розділу І Порядку №221 визначено, що атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями.

Проведення атестації прокурорів та слідчих регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних) забезпечують кадрові комісії Офісу Генерального прокурора, а прокурорів та слідчих місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) кадрові комісії обласних прокуратур.

Пунктом 4 розділу І Порядку №221 визначено, що порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.

Відповідно до пункту 6 вказаного Порядку атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Пунктами 7-11 розділу І Порядку №221 визначено, що повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.

За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Заява, вказана у пункті 9 розділу І цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.

Заява підписується прокурором особисто.

Особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Перед кожним етапом атестації прокурор пред`являє кадровій комісії паспорт або службове посвідчення прокурора.

У разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Факт неявки прокурора фіксується кадровою комісією у протоколі засідання, під час якого мав відбуватися відповідний етап атестації такого прокурора.

У виключних випадках, за наявності заяви, підписаної прокурором або належним чином уповноваженою ним особою (якщо сам прокурор за станом здоров`я не може її підписати або подати особисто до комісії) про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, або дати іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, або дати співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія має право протягом трьох робочих днів з дня отримання такої заяви ухвалити рішення про перенесення дати складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора.

Заява має бути передана безпосередньо секретарю відповідної кадрової комісії не пізніше трьох днів з дати, на яку було призначено іспит, співбесіду відповідного прокурора. До заяви має бути долучена копія документу, що підтверджує інформацію про поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. У разі неможливості надати документальне підтвердження інформації про причини неявки в день подання заяви, прокурор має надати таке документальне підтвердження в день, на який комісією було перенесено проходження відповідного етапу атестації, однак до початку складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. Якщо прокурор не надасть документальне підтвердження інформації про поважні причини його неявки до початку перенесеного складення відповідного іспиту, проходження співбесіди, комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором.

Якщо заява прокурора подана до кадрової комісії з порушенням строку, визначеного цим пунктом, або якщо у заяві не вказані поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проведення співбесіди кадрова комісія ухвалює рішення про відмову у перенесенні дати та про неуспішне проходження атестації таким прокурором.

Інформація про нову дату складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора). З моменту оприлюднення відповідної інформації прокурор вважається повідомленим належним чином про нову дату проведення відповідного етапу атестації.

Пунктами 1-5 Розділу ІІ Порядку №221 передбачено наступне.

Після завершення строку для подання заяви, вказаної у пункті 9 розділу І цього Порядку, кадрова комісія формує графік складання іспитів. Графік із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, номера службового посвідчення, інформації про дату, час та місце проведення тестування оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспиту. Прокурор вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце складання іспиту з моменту оприлюднення відповідного графіка на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

Перелік тестових питань для іспиту затверджується Генеральним прокурором та оприлюднюється на веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за сім календарних днів до дня складання іспиту.

Тестування проходить автоматизовано з використанням комп`ютерної техніки у присутності членів відповідної кадрової комісії і триває 100 хвилин. Прокурор може завершити тестування достроково. Тестові питання обираються для кожного прокурора автоматично із загального переліку питань у кількості 100 питань. Кожне питання має передбачати варіанти відповіді, один з яких є правильним. Після закінчення часу, відведеного на проходження тестування, тестування припиняється автоматично, а на екран виводиться результат складання іспиту відповідного прокурора. Кожна правильна відповідь оцінюється в один бал. Максимальна кількість можливих балів за іспит становить 100 балів.

Прохідний бал (мінімально допустима кількість набраних балів, які можуть бути набрані за результатами тестування) для успішного складання іспиту становить 70 балів.

Прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Пунктами 1, 2 розділу ІІІ Порядку №221 визначено, що у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Кадрова комісія формує графік складання іспитів. Графік із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, номера службового посвідчення, інформації про дату, час та місце проведення тестування оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспиту. Прокурор вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце складання іспиту з моменту оприлюднення відповідного графіка на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

Кадрова комісія може прийняти рішення про складання прокурорами іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки в один день. У цьому випадку, кадрова комісія формує графік складання вказаних іспитів із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, номера службового посвідчення, інформації про дату, час та місце проведення тестувань, який оприлюднюється на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспитів. До складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки допускаються прокурори, які за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора набрали кількість балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, встановлений у пункті 4 розділу ІІ цього Порядку.

Порядок роботи кадрових комісій, що здійснюють свої повноваження на підставі пункту 11,підпункту 7пункту 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», Закону України «Про прокуратуру», визначається Порядком, затвердженим наказом Генерального прокурора 17.10.2019 № 233 (далі також Порядок №233).

Згідно із положеннями пункту 2 Порядку №233 комісії забезпечують проведення атестації прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів та слідчих Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

Під час своєї діяльності комісії здійснюють повноваження, визначені Законом України «Про прокуратуру», розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», цим Порядком та іншими нормативними актами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Порядку №233 для здійснення повноважень, передбачених абзацами другим і третім пункту 2 цього Порядку, утворюються комісії у складі шести осіб, з яких не менше трьох особи, делеговані міжнародними і неурядовими організаціями, проектами міжнародної технічної допомоги, дипломатичними місіями. Членами комісії можуть бути особи, які є політично нейтральними, мають бездоганну ділову репутацію, високі професійні та моральні якості, суспільний авторитет, а також стаж роботи в галузі права.

Пунктом 4 Порядку №233 визначено, що склад комісії затверджує Генеральний прокурор, який визначає її голову та секретаря.

Згідно із пунктом 11 Порядку №233 комісія може приймати процедурні рішення, пов`язані з її діяльністю.

Абзацом 3 пункту 12 Порядку №233 визначено, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Відповідно до абзацу 1 пункту 18 Порядку №233 при реалізації комісіями повноважень з проведення атестації, списки прокурорів формуються рівномірно в алфавітному порядку перед кожним етапом атестації та розподіляються між комісіями за погодженням з Генеральним прокурором. Включення прокурора до списку, що формується перед першим етапом атестації, здійснюється лише за умови відповідності його заяви формі, визначеній у додатку 2 до Порядку проходження прокурорами атестації.

Згідно із пунктом 19 Порідку №233 перелік і склад комісій затверджується наказами Генерального прокурора. У разі необхідності перелік і склад комісій може бути змінений Генеральним прокурором, у тому числі на підставі заяви члена комісії про вихід з її складу.

Зміна члена комісії, делегованого до її складу міжнародними неурядовими організаціями, проектами міжнародної технічної допомоги, дипломатичними місіями, здійснюється за їх пропозицією у зв`язку зі зверненням Генерального прокурора про делегування кандидата у визначений ним строк. У разі ненадання кандидата для заміни у визначений строк, Генеральний прокурор призначає до складу комісії особу на власний розсуд.

Як встановлено судом, позивач добровільно погодився на проходження атестації щодо нього та подав відповідну заяву.

Суд враховує, що подавши заяву про переведення на посаду прокурора та про намір пройти атестацію, позивач тим самим підтвердив, що він ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації, погодився на їх застосування та, маючи відповідну фахову освіту і досвід професійної діяльності, розумів правові наслідки не проходження атестації та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом №113-IX.

Судом встановлено, що єдиною підставою для прийняття рішення про звільнення позивача з роботи, було ненадання ним підтвердження щодо отримання тестем та тещою доходів у розмірі 400 000 грн., які могли бути використані для будівництва житлового будинку за період з 2005 по 2011 роки, у зв`язку з чим, Кадрова комісія зробила висновок про наявність обґрунтованого сумніву щодо законності джерел походження коштів на будівництво житлового будинку площею 849,2 кв.м., в якому позивач та члени його сім`ї проживають.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача вказувала, що під час проведених співбесіди йому не було достеменно зрозуміло, що сумнів виник саме щодо коштів його тестя та тещі, адже, досліджувалося широке коло питань та причиною перенесення першої співбесіди була необхідність з`ясування додаткової інформації, яка не стосувалася тестя та тещі (протокол №80 від 02.05.2024).

Водночас, на усі питання Кадрової комісії було належним чином надано пояснення, у тому числі щодо тих, які надходили на електронну адресу, у зв`язку з чим, позивач був переконаний у відсутності сумнівів щодо його професійної етики та доброчесності, а також професійної компетентності. Більше того, члени Кадрової комісії не озвучували, які саме сумніви виникли.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що дружині позивача ОСОБА_2 та його дочці ОСОБА_3 , з 08.04.2019 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 849,2 кв.м., що знаходиться в с. Софіївська Борщагівка Київської області. Житлова площа будинку складає 274 кв.м. Згідно опису будинок включає альтанку, погріб, будинок охорони, тенісний корт, вимощення, басейн та огорожу. Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №162703382 від 08.04.2019.

Позивачу дане майно належить лише на праві користування, про що зазначено в поданих ним деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Вказані об`єкти нерухомого майна перейшли у власність дружини та дочки позивача на підставі Договору дарування житлового будинку №231 від 08.04.2019, а саме: від його тещі ОСОБА_4 .

Відповідно до зазначеного договору дарування вартість об`єктів визначена у розмірі 200 000 грн. Сторонами була обумовлена умовна їх вартість, оскільки, дарування майна не оподатковується, а проведення оцінки не є обов`язковим та і потреби у цьому не виникало.

Документом, що підтверджував право власності на житловий будинок, який належить ОСОБА_4 , є Договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Мурзак С.О. 27 грудня 2011 року за р. № 452.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 28.12.2011, реєстраційний номер: 25852827, номер запису: 1819 в книзі: 5.

Крім цього, судом також встановлено, що першочергово право власності на вищевказаний будинок з надвірними будівлями та спорудами було оформлено саме на дружину ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18.12.2008 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21405120 від 25.12.2008.

Суд першої інстанції вірно вказав, що вказана обставина не була врахована Кадровою комісією, тому посилання у спірному рішенні на те, що першим власником об`єктів нерухомості була теща позивача ОСОБА_4 , не відповідає дійсності.

Водночас, остання набула право власності на житловий будинок на підставі Договору дарування №452 від 27.12.2011 (вказане зазначено в Договорі дарування житлового будинку від 08.04.2019), який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Житловий будинок 2008 року побудови, однак, фактично будівництво було розпочато на початку 2005 року і основні роботи тривали 5 років, про, що також було зазначено у письмових поясненнях позивача, скерованих до комісії та описані факти у спірному рішенні не ставляться під сумнів. Також Кадровій комісії вказувалося, що додаткові роботи з будівництва об`єктів тривали ще довгий час після введення будинку в експлуатацію.

Будівництво здійснювалося як за рахунок власних спільних з дружиною коштів позивача, так і за рахунок коштів, вкладених в будівництво батьками дружини, що відповідачами жодним чином не спростовано.

Окрім цього, позивач пояснював Кадровій комісії, що до будівельних робіт залучалися його родичі, видом діяльності яких були будівельно-ремонтні роботи, що суттєво дозволило заощадити. На підтвердження вказаного до позову долучено письмові пояснення ОСОБА_5 , який є чоловіком сестри позивача та був одним з тих, хто здійснював будівельні роботи.

Проте, зазначене не було взято до уваги Кадровою комісією.

Також, з пояснень сторони позивача встановлено, що станом на час початку будівництва, між сім`ями (позивача та його тещею з тестем) було обумовлено їх спільне проживання в будинку, проте, фактично теща впродовж життя приїздила на недовгий час. Постійно в будинку проживав позивач, його дружина та двоє їх спільних дітей.

Надалі, у зв`язку із похилим віком та проблемами зі здоров`ям, тещою було вирішено подарувати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами дочці ОСОБА_2 , а також внучці ОСОБА_3 в рівних частках про, що зазначалося вище.

Ураховуючи тривалий час, який пройшов з моменту будівництва зазначених об`єктів нерухомості, позивачем, в наданих Кадровій комісії поясненнях вказано орієнтовну їх вартість, а саме 800 000 грн. Назвати точну загальну суму будівництва було неможливо, оскільки, не збереглися жодні записи щодо здійснених витрат, чеки та інші фінансові документи.

У оскарженому рішенні комісії йдеться про неточність висловлень позивача щодо розміру вкладених батьками дружини коштів, однак поза увагою залишений той факт, що з часу будівництва пройшло майже 20 років та й батьки дружини позивача померли, а також як зазначалося вище, відсутнє документальне підтвердження витрат на будівництво.

Під час другої співбесіди, на запитання Кадрової комісії позивач вказав орієнтовну суму коштів, вкладених тещою та тестем у будівництво об`єктів нерухомого майна -приблизно 400 000 грн., джерело походження яких і викликало сумнів в комісії.

На запитання Кадрової комісії щодо джерел походження коштів тестя та тещі на будівництво будинку, позивач повідомив, що його тесть близько 40 років працював лісником, а теща працювала в колгоспі та різноробочою в кар`єрі.

Разом з цим, позивач пояснював Кадровій комісії, що значна частина доходу батьків дружини була неофіційною, оскільки, тесть та теща упродовж спільного сімейного життя займалися сільським господарством, в тому числі, вигодовуванням та продажем худоби (биків та корів), виготовленням та продажем молочної продукції (молока та сиру), а також у літній сезон збиранням та продажем лісових ягід (чорниця, журавлина, ожина), що неможливо документально підтвердити. Завдяки цьому та в сукупності з офіційними доходами ними було накопичено готівкові кошти.

Окрім цього, позивач Кадровій комісії повідомляв, що тесть, ОСОБА_6 працюючи лісником також отримував частину заробітної плати лісодеревиною, яка в тому числі і була використана під час будівництва, а саме з цієї деревини були виготовлені в даному будинку вікна, двері, покрівля та інші необхідні для будівництва столярні матеріали. Проте, вказані пояснення не були взяті до уваги.

Про інші можливі доходи тестя та тещі позивачу невідомо, як і про точну суму коштів за життя ними було накопичено.

Крім цього, кошти вкладалися поступово та їх розмір визначався за рішенням батьків дружини позивача, а після смерті тестя у 2005 році, розмір визначався за рішенням тещі, тобто, кожного разу впродовж 2005-2011 років надавалася різна сума коштів для будівництва, залежно від потреб.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_1 ).

Оскільки станом на дату проведення співбесіди, батьки дружини позивача померли, а тому, об`єктивно неможливо було надати документальне підтвердження їх офіційних доходів.

Щодо законності джерел проходження коштів на будівництво житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які належить дружині та дочці позивача ОСОБА_1 .

У своєму рішенні кадрова комісія вказала, що ОСОБА_7 не надав підтвердження отримання своїми тестем та тещою жодних доходів, зокрема таких, які б могли би бути використані для будівництва житлового будинку за період з 2005 по 2011 роки у розмірі 400000 грн., а тому у комісії виник обґрунтований сумнів щодо законності джерел походження коштів на будівництво житлового будинку площею 849,2 кв.м, в якому прокурор та члени його сім`ї проживають з моменту його будівництва.

Наведене стало підставою для висновку про невідповідність позивача вимогам професійної етики та доброчесності.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що в чинному законодавстві немає конкретних критеріїв доброчесності прокурора, що в певній мірі надає кадровій комісії неконтрольовану свободу розсуду в питанні її оцінки.

За наданим Верховним Судом визначенням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №9901/355/21) доброчесністю є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватись у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.

Пунктом 12 Порядку №233 передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Надаючи оцінку спірному рішенню Кадрової комісії, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до позиції Верховного Суду у цій категорії спорів, яка викладена, зокрема у постанові від 07.07.2022 у справі № 560/214/20, рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню. Тобто рішення кадрової комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, не просто містило мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності.

Отже, рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.

Виходячи із суті процедури атестації, Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 у справі № 540/1053/21 дійшов висновку, що особливість цієї процедури, її нормативно-правове регулювання не дає підстав вважати, що кадрові комісії не мають обов`язку доводити, обґрунтовувати свої рішення. Скоріше навпаки, адже це стосується проходження публічної служби чинними прокурорами. Тут не йдеться про необхідність відтворювати перебіг обговорення чи позицію кожного із членів Кадрової комісії стосовно прокурора за наслідками співбесіди, як вважає відповідач, а про потребу належно обґрунтувати колегіальне рішення в обсязі, якого буде достатньо (у кожному конкретному випадку) для розуміння підстав і мотивів його ухвалення, адже на відміну від перших двох етапів, на цьому етапі (співбесіди) результат атестації визначає не кількість балів, а думка членів кадрової комісії, їхній обґрунтований сумнів у відповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики і доброчесності.

Вказане дає підстави для висновку, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку № 233.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо перевірки дискреції кадрової комісії під час проведення співбесіди на третьому етапі атестації прокурорів, процедура проведення якого визначена пунктом 9 розділу IV Порядку №221, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 липня 2022 року (справа № 640/1083/20), від 22 вересня 2022 року (справа № 200/7541/20-а), від 29 вересня 2022 року (справа № 260/3026/20), від 20 жовтня 2022 року (справа № 140/17496/20 та 640/18156/20), 06 жовтня 2022 року (справа № 640/777/20), від 24 жовтня 2022 року (справа № 640/1358/20), від 03 листопада 2022 року (справа № 640/1088/20), від 08 листопада 2022 року (справа № 640/1559/20), від 17 листопада 2022 року (справа № 280/7188/20).

Також Верховний Суд у вказаних постановах висловлював правову позицію щодо застосування пунктів 7, 9, 11, 12, 15, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (в рамках атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди), щодо обґрунтованості і вмотивованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації як необхідної умови його відповідності критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, а також, що рішення цього органу (кадрової комісії) можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить його дискреційним повноваженням під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що в оскаржуваному Рішенні про неуспішне проходження атестації від 23.05.2024 №3, окрім суб`єктивних сумнівів, не було зазначено конкретної інформації, яка б з урахуванням наданих позивачем пояснень та аргументів, вплинула на формування у членів кадрової комісії Офісу Генерального прокурора об`єктивного переконання про невідповідність позивача вимогам професійної етики та доброчесності.

Не наведено вказаної інформацію і представником відповідача під час розгляду справи по суті, відсутня вона і в матеріалах засідання кадрової комісії.

Кадрова комісія фактично обмежилася лише констатацією наявності у окремих членів комісії сумнівів щодо законності джерел походження коштів на будівництво житлового будинку, отриманих тестем та тещою позивача, при цьому на зазначивши як це безпосередньо пов`язано із встановленням доброчесності самого прокурора.

Аналогічного правового висновку про обов`язковість наявності конкретної інформації, що стосується доброчесності саме особи, яка проходить атестацію, дійшов у своїх судових рішеннях і Верховний Суд.

Так, відповідно до п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №9901/66/19, п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №9901/88/19 в умовах, коли законодавець не визначив критеріїв оцінки, а особливо коли йдеться про оцінку таких загальних критеріїв «як доброчесність» і «суспільна довіра», оцінювання завжди має суб`єктивний характер. За таких обставин вирішальним є особисте переконання кожного члена складу комісії, яке зрештою і визначає характер їх голосування.

Достатнім є наявність конкретної інформації, яка, з урахуванням наданих особою пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо її достатньої відповідності цим критеріям.

В оскаржуваному рішенні відсутня належна мотивація (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень кадрової комісії), що надало б можливість суду перевірити, які докази були покладені комісією в обґрунтування оскаржуваного рішення кадрової комісії.

Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто встановити мотиви ухваленого рішення (постанова Верховного Суду від 11.04.2024 у справі №420/10138/20).

Натомість оскаржене рішення кадрової комісії не містить мотивів, з яких комісія дійшла висновку про неуспішне проходження атестації позивачем, оскільки засновано на наявності начебто обґрунтованих, проте не підтверджених належними та допустимими доказами, сумнівів членів комісії щодо його доброчесності.

Фактично, наведені комісією висновки є припущеннями, що не дає змоги суду встановити дійсні підстави/мотиви, з яких виходила кадрова комісія під час ухвалення такого рішення, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, інформація про існування таких доказів відсутня і у тексті оскаржуваного рішення Комісії.

Відповідно до пунктів 12, 13, 14 розділу IV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання.

Відповідно до п. пунктів 9, 10, 11 розділу IV Порядку №221 для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Так, спори щодо оскарження рішень кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації належать до компетенції адміністративних судів. Отже, під час розгляду та вирішення адміністративної справи суд наділений усією повнотою повноважень щодо перевірки оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень не лише на предмет його законності, тобто чи було таке рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, але й з точки зору дотримання інших критеріїв, перелік яких наведено вище.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що висновок Кадрової комісії не містить належного обґрунтування не прийняття до уваги пояснень позивача, а також офіційних результатів попередньо проведених перевірок та поданих позивачем декларацій щодо придбаного майна.

Суд зазначає, що зміст спірного рішення містить виключно висновок про наявність у комісії «обґрунтованих сумнівів» щодо наявності обґрунтованого сумніву у тому, що спосіб життя прокурора відповідає задекларованим доходам, а також на його відповідність займаній посаді за критерієм доброчесності, без наведення у такому рішенні належної та достатньої для будь-якого аналізу деталізації причин, на основі яких комісія дійшла до таких висновків, а також без посилань на перелік документів чи зібраних матеріалів, які підтверджують викладене у рішенні.

Таким чином, вказані висновки кадрової комісії про невідповідність позивача вимогам доброчесності є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені винятково на підставі припущень та за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про порушення позивачем вимог законодавства у сфері запобігання корупції, зокрема щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї задекларованим доходам, декларування ним недостовірних відомостей, наявності ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості набутих активів.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що повноваження стосовно здійснення контролю, в тому числі щодо перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, незалежно від посади, яку займає така особа, віднесені до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції, яка має відбуватися у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання корупції».

Вказане узгоджується з висновками щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 02.10.2018 у справі № 800/433/17 (П/9901/112/18).

Водночас у ході розгляду даної справи не встановлено наявності будь-яких рішень/висновку/повідомлень Національного агентства з питань запобігання корупції стосовно позивача в частині задекларованих ним відомостей.

Отже, оцінка декларації, документів та пояснень позивача щодо постановлених питань, є виключно суб`єктивною думкою членів кадрової комісії. Така оцінка не свідчить про невідповідність позивача вимогам доброчесності, оскільки не ґрунтується на належних доказах.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, ненадання належних та допустимих доказів, які містять інформацію про обставини, на які посилається комісія у рішенні свідчить або про відсутність таких, або про нівелювання обов`язком доказування.

Як вбачається з оскарженого рішення, відповідач кадрова комісія, зазначивши про невідповідність прокурора вимогам професійної етики та доброчесності, не вказала, на підставі яких документів та розрахунків такий висновок сформовано.

Без наведення у такому рішенні аргументів, які б засвідчували правомірність такого висновку, позиції позивача з наведеного питання, аналізу наявної інформації та встановлених під час добору обставин з посиланням на належні та допустимі докази, на підставі яких ці обставини встановлено, робить зазначене рішення протиправним з огляду на наступне.

У контексті наведеного слід додати, що згідно з пунктами 169-170 рішення Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 09.04.2013 у справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11) вислів згідно із законом вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права.

Отже, відповідність закону передбачає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку стосовно обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права.

Окрім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання.

У пункті 49 рішення ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) зазначено, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку.

Обґрунтований сумнів за замовчуванням повинен містити достатні підстави для його виникнення.

За висновком суду, рішення, підставою для якого може бути обґрунтований сумнів, повинно містити пояснення всіх обставин, що мають значення для вирішення відповідного питання.

Презюмування оціночного поняття, яким є обґрунтований сумнів, як на підставу прийняття рішення, не лише спотворює його обґрунтованість, а й суперечить принципу правової визначеності, однією зі складових якого є чітке встановлення меж та порядку реалізації владних повноважень спеціальним суб`єктом.

Відтак, оскільки оскаржене рішення не містить жодної інформації про підстави прийняття такого, апеляційний суд вважає, що в сукупності з успішним проходженням позивачем всіх попередніх етапів добору, а також відсутністю обставин, які б вказували на недоброчесність кандидата, вказане безперечно свідчить про незаконність прийнятого рішення та наявність підстав для його скасування.

Таким чином, оскільки оспорюване рішення не містить мотивів, з яких комісія дійшла висновку про не відповідність позивача вимогам професійної компетентності та доброчесності, апеляційний суд дійшов погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування даного рішення.

Таким чином Рішення №3 кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 23.05.2024 та виданий на його основі наказ Генерального прокурора №1109ц від 08.07.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 10 липня 2024 року, прийняті не на підставі та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України (п.1 ч.2 ст.2 КАС України).

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання протиправними та скасування означених рішень.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Ураховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави, суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є поновлення його на посаді начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України.

Відповідно до 2.27 наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Враховуючи наведене, належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача поновити його на попередній займаній посаді, з якої його було звільнено з наступного робочого дня після звільнення, тобто з 11.07.2024.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.9 ст.235 КЗпП України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням наведеного, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді з 11.07.2024. підлягає до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді з 11.07.2024.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За правилами ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу ( ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100 в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора № 21-497зп від 23.07.2024, середня заробітна плата позивача обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передували звільненню з займаної посади та складає 104 000 грн. (52 000 грн. * 2 місяці).

Відповідно до даної довідки середньоденний заробіток позивача становить 2 418,60 грн. (104 000 грн. : 43 робочі дні).

Пунктом 10 Порядку №100 передбачалося, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 (далі Постанова №1213), яка набрала чинності 12.12.2020, пункт 10 Порядку №100 виключено.

Згідно постанови Верховного Суду від 25.01.2023 у справі №826/17614/14 викладено правову позицію, відповідно до якої у зв`язку з виключенням пункту 10 Порядку №100 з 12.12.2020 відсутні правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Подібну правову позицію Верховний Суд неодноразово висловлював також у постановах від 04.11.2021 у справі №826/6301/15, від 09.12.2021 у справі №340/588/20, від 20.01.2022 у справі №826/17709/14, від 04.10.2022 №826/18033/14, від 22.02.2023, від 14.09.2023 у справах № 826/17709/14 та № 813/7874/14.

Відповідно до ч.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ, який набрав чинності з 24.03.2022, у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої п`ятої статті 67 та статей 71 73 (святкові і неробочі дні) Кодексу законів про працю України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено по день винесення судом цього рішення.

Отже, упродовж дії воєнного стану офіційних святкових та неробочих днів в Україні немає. Відповідно, кількість робочих днів з 11.07.2024 по 12.12.2024 становить 111 днів.

Враховуючи вищезазначене, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.07.2024 по 12.12.2024 складає 268464, 60 грн. (з розрахунку: 111 робочих днів*2418,60 грн.) (без відрахування податків та обов`язкових платежів).

Суд зазначає, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, який підлягає стягненню із відповідача 1, є обґрунтованим в силу конституційних гарантій держави щодо захисту особи на працю, від незаконного звільнення, зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посаді (відповідно до статті 235 КЗпП України), яка полягає саме у компенсації втраченого заробітку, який би отримував позивач як прокурор будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили.

Пунктом 2 частини 1 статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 23.07.2024 №21-497зп, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 51999,90 грн.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 268464, 60 грн., то апеляційний вважає такі передчасними, оскільки предметом розгляду даної судової справ є не структура та умови оплати праці позивача, правомірність обчислення її розміру відповідно до наданої довідки Офісом Генерального прокурора, а протиправність рішень та наказів про звільнення та поновлення на посаді.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року у справі №460/8968/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 09.05.2025