Справа № 320/41763/24
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Кобаля М.І., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Мірошниченко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року, суддя Шевченко А.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.08.2024 №9; від 08.08.2024 №9; від 02.08.2024 №9; від 02.08.2024 №9.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сума анульованого (прощеного) боргу за банківським кредитом на єдине іпотечне житло в іноземній валюті не входить до бази оподаткування та не вважається доходами для цілей оподаткування і з них податок не сплачується. Зазначена сума анулювання (прощення) відображена у повідомленні АТ «Альфа-Банк» від 28 квітня 2020 року про анулювання боргу за кредитним договором №К-49/2/2006 від 21.09.2006 року. Відомості про наявність у ОСОБА_1 єдиного іпотечного житла відображені у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Так, у випадку кредиту на єдине іпотечне житло, вся сума прощеного боргу (включаючи тіло кредиту) не включається до доходу Платника податку за підпунктом 165.1.59 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України.

Позивачка вважає, що якщо сума прощення частини боргу за іпотекою у іноземній валюті на єдине житло фізичної особи віднесена до переліку статті 165 Податкового кодексу України, то у такої фізичної особи зобов`язання щодо декларування зазначеної суми не виникає. З наведених підстав позивачка зазначає, що не зважаючи на те, що їй у 2020 році був анульований банком залишок боргу за договором іпотеки у іноземній валюті, сума анулювання не включена нею до бази оподаткування за 2020 рік відповідно до вимог підпункту 165.1.59 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, а, відтак, і не задекларована, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 02.08.2024 № 9, від 08.08.2024 № 9, від 02.08.2024 № 9 та від 02.08.2024 № 9.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2867 (дві тисячі вісімсот шістдесят сім) гривень 59 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.09.2006 року ОСОБА_1 уклала з Акціонерним банком «ІКАР-БАНК» договір №К-49/2/2006 про іпотечний борг, відповідно до якого позивачка отримала на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 56 800,00 доларів США для цілей оплати частини - 80% вартості об`єкта нерухомості (квартири), за номером АДРЕСА_2 , яка придбавається позичальником у власність за договором купівлі-продажу квартири.

Також, 21.09.2006 між позивачкою та Акціонерним банком «ІКАР-БАНК» укладено іпотечний договір №К-49/2/2006, яким на забезпечення виконання позивачкою зобов`язань за договором про іпотечний борг було передано в іпотеку квартиру позивачки, на оплату вартості частини якої позивачкою отримано кошти за договором про іпотечний борг.

У 2012 році новим кредитором за договором про іпотечний борг став АТ «Альфа Банк».

28.04.2020 року АТ «Альфа Банк» направило ОСОБА_1 за вихідним № 37866-34-б/б повідомлення від 01.04.2020 про анулювання боргу, в якому повідомлено позивачку, як платника податку на доходи фізичних осіб боржника, що АТ «Альфа Банк» прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості за договором кредиту №К-49/2/2066 від 21.09.2006:

- основна заборгованість 42 378,34 доларів США 34 центи, що в еквіваленті по курсу НБУ на 01.04.2020 становить 1 170 866,92 грн;

- нараховані відсотки 3,46 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 01.04.2020 становить 95,60 грн.

02.05.2024 року Головним управлінням ДПС у м. Києві видано наказ №2925-п, яким наказано провести з 06.06.2024 року документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету та отриманого доходу як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податків, прощеного (анульованого) кредитором АТ «Альфа Банк» (АТ «СЕНС БАНК») за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 року тривалістю 5 робочих днів.

Крім цього, повідомленням від 03.05.2024 року № 857/26-15-24-02-09 відповідачем було витребувано від позивача Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподаткованого доходу та всіх необхідних документів, що пов`язані з нарахуванням і сплатою податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу як додаткове благо у вигляді основної суми боргу платника податків, прощеного (анульованого) кредитором АТ «Альфа Банк».

19.06.2024 року Головним управлінням ДПС у м. Києві було складено Акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року, в якому встановлено порушення:

- пункту 179.1 статті 179 розділу ІV ПК України з урахуванням вимог підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 Кодексу, не подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2020 рік до ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДПС у м. Києві;

- підпункту «а» пункту 176.1 статті 176, пункту 44.1, пункту 44.3, статті 44 ПК України, не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загальнорічного оподаткованого доходу;

- підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 з урахуванням вимог підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, не задекларовано річний оподатковуваний дохід за 2020 рік у сумі 1 170 866,92 грн, та не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2020 рік в сумі 210 756,05 грн;

- підпункту 1.2, підпункту 1.3 пункту 1.6-1 підрозділу ХХ Перехідних Положень ПК України, не нараховано, не утримано та не перераховано до бюджету військовий збір за 2020 рік у сумі 17 563,00 гривень.

На підставі акта перевірки Головним управлінням ДПС у м. Києві винесені податкові повідомлення-рішення:

- від 02.08.2024 № 9 яким позивачці збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 263 445,06 грн, з яких за податковими зобов`язаннями з податку на доходи фізичних осіб 210 756,05 грн, за штрафними (фінансовими) у сумі 52 689,01 грн;

- від 02.08.2024 № 9, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 21 953,75 грн, з яких - 17 563,00 грн податкових зобов`язань з військового збору, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 4390,75 грн;

- від 02.08.2024 № 9, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 1020,00 грн;

- від 08.08.2024 №9, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 340,00 грн.

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що прийнятті всупереч нормам чинного законодавтсва, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Так, за змістом підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України, в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Приписами статті 75 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підстави проведення документальних позапланових перевірок визначено у пункті 78.1 статті 78 ПК України.

Згідно пункту 78.4 статті 78 ПК України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Положеннями статті 79 ПК України передбачено, що документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Отже, проведення перевірки як контрольного заходу передбачає такі етапи її проведення: встановлення підстав для проведення перевірки; прийняття контролюючим органом рішення про проведення перевірки, яке оформлюється наказом керівника цього органу; допуск до перевірки; вивчення наданих платником податків документів та/або інших матеріалів; оформлення результатів перевірки.

Реалізація зазначених етапів означає, що податкова перевірка відбулася як юридичний факт, на підставі якого керівник податкового органу може зробити висновок про наявність податкового правопорушення та прийняти відповідне рішення.

Згідно з підпунктом 163.1.1. пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Відповідно до абзацу другого пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

За приписами підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Отже боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу (кредиту) та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, у тому числі шляхом повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Таким чином, сума основного боргу (тіла кредиту), анульованого кредитором за його самостійним рішенням до закінчення строку позовної давності, відповідно до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є додатковим благом, а тому підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду у справі №809/1343/17 від 07 червня 2018 року, від 5 листопада 2019 року у справі №821/465/17, від 19 червня 2020 року у справі №260/769/19, від 13 січня 2021 року у справі №815/3071/18, від 13 липня 2023 року у справі №160/8319/20, від 28 червня 2024 року у справі № 640/1123/19.

Як убачається з матеріалів справи, 21 вересня 2006 року ОСОБА_1 уклала з Акціонерним банком «ІКАР-БАНК» договір про іпотечний борг №К-49/2/2006, відповідно до якого позивач отримала кредитні кошти в сумі 56 800,00 доларів США, з цільовим призначенням - для оплати 80% вартості квартири (пункт 1.4. Договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором, між ОСОБА_1 та АБ «ІКАР-БАНК» укладено договір іпотеки від 21.09.2006 №К-49/2/2006 за умовами якого позивачем було передано Банку в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на придбання якої і було отримано кредит.

У 2012 році новим кредитором за договором іпотеки став АТ «Альфа Банк».

У подальшому, АТ «Альфа Банк» направило ОСОБА_1 за вихідним № 37866-34-б/б повідомлення від 01.04.2020 про анулювання боргу, в якому повідомлено позивачку, як платника податку на доходи фізичних осіб боржника, що АТ «Альфа Банк» прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості за договором кредиту №К-49/2/2066 від 21.09.2006:

- основна заборгованість 42 378,34 доларів США 34 центи, що в еквіваленті по курсу НБУ на 01.04.2020 становить 1 170 866,92 грн;

- нараховані відсотки 3,46 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 01.04.2020 становить 95,60 грн.

Також, звернуто увагу, що відповідно до вимог ПК України анульована сума заборгованості за основним боргом є доходом ОСОБА_1 , отриманим як додаткове благо і їй необхідно самостійно сплатити податок на доходи фізичних осіб з такого доходу та відобразити його у річній податковій декларації з податку на доходи фізичних осіб, а також сплатити військовий збір.

Обставини отримання вказаного повідомлення банку позивачкою не заперечувалися та не спростовані у ході розгляду справи.

Головне управління ДПС у м. Києві, керуючись підпунктом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України включило суму прощеного основного зобов`язання 1 170 866,92 грн до загального річного оподатковуваного доходу ОСОБА_1 , що стало підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Так, в обґрунтування доводів позовної заяви, позивачка наголошує, що банк здійснив прощення (анулювання) заборгованості за кредитом в іноземній валюті, що був отриманий на придбання єдиного житла, у зв`язку з чим до спірних правовідносин належить застосувати підпункту 165.1.59 пункту 165.1 статті 165 ПК України, однак контролюючий орган не врахував відповідну норму.

Статтю 165 Податкового кодексу України було доповнено підпунктом 165.1.59 згідно із Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», який набув чинності з 01 січня 2016 року.

Відповідно до підпункту 165.1.59 пункту 165.1 статті 165 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається сума, прощена (анульована) кредитором у порядку, передбаченому законом щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити).

Отже, колегія суддів звертає увагу, що за змістом підпункту 165.1.59 пункту 165.1 статті 165 ПК України, вказана норма може бути застосована лише за умови набрання чинності законом про реструктуризацію зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла, та прощення (анулювання) кредиту згідно умов такого закону.

Разом з тим, приймаючи рішення про прощення (анулювання) ОСОБА_1 боргу за кредитним договором №К-49/2/2066 від 21.09.2006, банк не керувався законом щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, які отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити), такий закон станом на час прощення (анулювання) кредиту не прийнято, а отже, вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №820/6319/16, від 08.08.2024 у справі № 200/6518/20-а, від 28.08.2024 у справі № 640/1123/19.

При цьому суд звертає увагу, що прощення (анулювання) АТ «Альфа Банк» позивачці кредиту відбулось не в порядку, передбаченому законом щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, які отримані на придбання єдиного житла, а за інших обставин, і позивачка погодилась на прощення їй кредиту за інших умов.

Окрім того, навіть прийняття в подальшому закону щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, які отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити), не змінило б факту прощення позивачці кредиту не в порядку такого закону, тобто, за відсутності підстав, визначених підпунктом 165.1.59 пункту 165.1 статті 165 ПК України, а тому згода позивачки на прощення ій кредиту не на умовах (за відсутності) закону щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, які отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити), виключає наявність у позивачки законного сподівання, що сума прощеної АТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитом не є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

Таким чином, позивачка, яка отримала додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу за кредитом та була належним чином повідомлена про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язана відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Щодо посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі №820/2600/16, то воно є не безпідставними, оскільки правовідносин у вказаній справі та справі, що розглядається не є ні аналогічними, ні подібними.

Окрім того, слід зазначити, що приписами пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, визначено, що не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Виходячи з аналізу наведеної норми, суд зазначає, що з метою оподаткування, доходи, отримані платником податку у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням та суми прощеної (анульованої) кредитором у розмірі різниці, розрахованої відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, слід розглядати окремо.

Враховуючи викладене, у разі якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" Кодексу, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу з урахуванням норм підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України та оподатковується податком на доходи фізичних осіб.

Таким чином, з огляду на те, що прощена (анульована) сума боргу позивачки є саме основною сумою боргу (кредиту), застосування положень пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України до даних правовідносин не є можливим.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у рішенні, ухваленому по справі №826/6896/17 (адміністративне провадження №К/9901/57674/18) 24 жовтня 2018 року.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що прощена сума боргу (кредиту) позивачки у розумінні підпункту «д» 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та оподатковується податком на доходи фізичних осіб, а тому правомірними є дії відповідача щодо винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Щодо правомірності збільшення відповідачем суми грошового зобов`язання зі сплати військового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із пунктом 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Платники військового збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

За приписами підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 ПК України (в редакції, чинній на час прощення боргу за кредитним договором та прийняття оскаржуваних рішень) контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

У відповідності до пункту 167.1 статті 167 ПК України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 123.1. статті 123 ПК України встановлено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання (п.120.1 ст.120 ПК України).

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 73 КАС України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 02.08.2024 №9; від 08.08.2024 №9; від 02.08.2024 №9; від 02.08.2024 №9 діяв правомірно, оскільки боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, що не було спростовано під час апеляційного розгляду справи, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Щодо доводів представника позивачки в суді апеляційної інстанції про наявності дискримінації ОСОБА_1 стосовно застосування норм чинного законодавства, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Гарантована статтею 21 Конституції України рівність усіх у правах і свободах означає необхідність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року(далі - Конвенція) встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

За змістом пунктів 2, 3 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно із застосованим Конституційним Судом України підходом до оцінки правових обмежень мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

У мотивувальній частині Рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп (справа про рівність сторін судового процесу) Конституційний Суд України зазначив, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14,

Конвенції (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7).

У Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи R(80)2 зазначено, що, приймаючи конкретне рішення, адміністративний орган влади має, зокрема, дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускати несправедливої дискримінації.

Таким чином, враховуючи, що податковий орган приймаючи оскаржувані рішення діяв у спосіб та у відповідності до норм чинного законодавства, тому доводи представника позивачки про наявність прояву дискримінації відносно неї є необґрунтованими.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року підлягає скасуванню з прийняттям у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

В рішенні у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування та мотивування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. (справи «Руїз Торіха проти Іспанії», №18390/91, 09.12.1994р. § 29; «Проніна проти України», №63566/00, 18.07.2006р., §§ 23, 25).

Згідно п. 2 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.08.2024 №9; від 08.08.2024 №9; від 02.08.2024 №9; від 02.08.2024 №9.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Мельничук В.П.

Повний текст постанови виготовлено: 12 травня 2025 року.