Справа № 500/5550/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/5550/24 пров. № А/857/25126/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Юзьків М.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправними дії щодо обчислення і виплати з 24.02.2022 по 19.05.2023 грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, грошової компенсації за не використану додаткову відпустку, одноразової грошової допомоги на оздоровлення, грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань), виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти; зобов`язати здійснити перерахунок та виплатити грошового забезпечення з 24.02.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 19.05.2023 грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022, 2023 роки, компенсацію за невикористану щорічну календарну відпустку за 2022-2023 роки, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки із розрахунком місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року, 01 січня 2023 відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14, з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення та компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, за період з 19.07.2022 по 19.05.2023, вказавши поважні підстави для поновлення строку, а також надати відповідні докази на їх підтвердження.

27 вересня 2024 року представником позивача на виконання вимог ухвали суду подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку. У заяві вказано, що позивач дізнався про порушення свого права лише після отримання листа відповідача від 28.08.2024. Вважає, що не пропустив тримісячний строк звернення до суду.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про визнання протиправними дії та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 19.05.2023 із розрахунком місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року, 01 січня 2023 відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14, з урахуванням раніше виплачених сум, повернуто позивачу.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції виходив з того, що отримання позивачем листа військової частини не змінює момент, з якого він повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. При цьому, представник позивача у заяві про поновлення пропущеного строку не наводить поважності причин пропуску строків звернення до адміністративного суду, які є об`єктивно непереборними та не надає доказів для їх підтвердження. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не усунув недоліки позовної заяви та не зазначив у поданій заяві причин поважності пропуску строку звернення до суду, підтверджуючих доказів не надав. Оскільки з позовними вимогами позивач звернувся до суду поза межами встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України строку, зазначені представником позивача у заяві обставини на підтвердження причин пропуску строку звернення до суду є неповажними, тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 19.05.2023.

Не погодившись з прийнятою ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що оскільки відповідач в наказі про звільнення не вказав порядок обчислення грошового забезпечення та інших додаткових видів грошового забезпечення, тому строк звернення до суду не пропущено. Вказує, що дізнався про порушення свого права лише після отримання листа відповідача від 28.08.2024. Зауважує, що у зв`язку з перебуванням на військовій службі і виконанням безпосередніх функцій з захисту Батьківщини, позивач не мав можливості своєчасно звернутися до суду.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про повернення позовної заяви, оскільки позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 19.05.2023.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявнику) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №50 (по стройовій частині) 19.02.2024 військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, капітана ОСОБА_1 , командира дванадцятої артилерійської батареї четвертого артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 15.12.2023 №776 на посаду командира самохідної артилерійської батареї військової частини НОМЕР_3 , виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Стаття 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містить норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Однак, частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до висновків Конституційного суду України викладених у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Водночас норми статті 233 КЗпП України є нормами матеріального права, які визначають строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну (військову) чи державну службу.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 990/235/23.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з частинами першою та другою статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну (військову) чи державну службу.

Отже, до 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22 та від 19.01.2023 у справі №460/17052/21.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 19.02.2024, тому до спірних правовідносин слід застосовувати частини першу та другу статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022).

На переконання колегії суддів суд першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху чітко обґрунтував свою позицію з приводу того, що позивачем пропущено встановлений частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) тримісячний строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 19.05.2023. Судом першої інстанції було зроблено чіткий висновок про те, що строк звернення до суду почав спливати з 20.02.2024 та закінчився 20.05.2024, натомість позивач звернувся до суду тільки 09.09.2024 (згідно зі штемпелем поштового відправлення).

Вказане підтверджується також заявою представника ОСОБА_1 Фурмана Р.В. від 16 серпня 2024 року, яку адресовано військовій частині НОМЕР_1 , і в якій зазначено про те, що під час проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 24.02.2022 по 19.05.2023 обчислення і виплата грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, грошової компенсації за не використану додаткову відпустку, одноразової грошової допомоги на оздоровлення, грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань), здійснювалась виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.

Таким чином, звертаючись 16 серпня 2024 року із заявою до відповідача, позивачу вже було відомо про те, що розрахунковою величиною, з якої здійснювалось нарахування та виплата його грошового забезпечення за період з 24.02.2022 по 19.05.2023, був розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Вказане спростовує доводи скаржника про те, що він дізнався про порушення свого права лише після отримання листа відповідача від 28.08.2024.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що початок строку звернення до суду слід обчислювати з 20.02.2024, відповідно, тримісячний строк звернення до суду закінчився 20.05.2024.

Аналогічний підхід щодо застосування строків звернення до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності, яка полягала у ненарахуванні та невиплаті індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків їх виплати, наведений у постанові Верховного Суду від 28.08.2024 у справі № 580/9690/23.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.02.2024 у справі № 990/270/23 поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що отримання позивачем листа військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2024 не змінює момент, з якого він повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 21.09.2023 № 340/341/23.

Позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що він був позбавлений можливості раніше отримати інформацію про обставини нарахування/ненарахування грошового забезпечення, а також доказів того, що відповідач чинив йому перешкоди в отриманні відповідної інформації та документів.

Оскарження особою будь-якої бездіяльності суб`єкта владних повноважень не дає підстав такій особі порушувати встановлений кодексом строк звернення до суду, оскільки строк звернення до суду обчислюється з дати коли особа дізналася, або повинна була дізнатися (мала таку можливість), а не з дати, коли особа перестала очікувати на усунення суб`єктом владних повноважень такої бездіяльності.

У постанові від 21.09.2023 у справі №340/341/23 Верховним Судом зазначено, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Частиною першою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Позивачем було подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку звернення до суду з позовною заявою, однак, на переконання суду першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, всупереч вимогам вказаної вище ухвали суду, жодних поважних підстав для поновлення строку, а також відповідних доказів на їх підтвердження позивачем не було наведено та підтверджено. Зі змісту поданої заяви слідує, що позивач вважає, що не пропустив строк звернення до суду, але в прохальній частині просить поновити цей строк, тобто подана заява за своєю суттю є взаємосуперечливою.

Також, в обґрунтування доводів подання апеляційної скарги позивачем зазначено, що у зв`язку з воєнним станом введеним на території України та проходженням ним військової служби по теперішній час у лавах Збройних Сил України та виконанням ним військового обов`язку не мав змоги звернутися до суду з даним позовом.

Колегія суддів зазначає, що між пропуском процесуального строку і введенням воєнного стану в Україні повинен бути безпосередній, прямий, причинний зв`язок.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 58 постанови від 08.12.2022 у справі № 990/102/22 зазначила, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом усього установленого законом строку.

Натомість скаржником не доведено причинного зв`язку між проходження ним військової служби у Збройних Силах України та пропуском строку звернення до суду в частині позовних вимог з 19.07.2022 по 19.05.2023.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не було дотримано строку звернення до суду без наявності на те поважних причин, що не залежали від волевиявлення особи, яка звертається до суду із позовом, та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Оскільки з позовними вимогами позивач звернувся до суду поза межами встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України строку, зазначені представником позивача у заяві обставини на підтвердження причин пропуску строку звернення до суду були неповажними, тому обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві в частині позовних вимог про визнання протиправними дії та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 19.05.2023 із розрахунком місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року, 01 січня 2023 відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14, з урахуванням раніше виплачених сум.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог у справі № 500/5550/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. Я. Качмар