Справа № 520/796/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 р. Справа № 520/796/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 08.10.24 по справі № 520/796/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Рішення № 70 від 23 листопада 2023 року ГУ ПФУ в Харківській області про відмову у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області врахувати йому період роботи з урахуванням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року у справі № 520/8753/23: з 21.06.1993 по 31.12.2003 до страхового стажу; з 17.02.2011 по 07.06.2018 до пільгового стажу за Списком № 2;

- стягнути з ГУ ПФУ в Харківській області на його користь витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги у розмірі 11000 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2024 частково задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Харківській області № 70 від 23 листопада 2023 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 21.06.1993 по 31.12.2003 до страхового стажу та зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком № 2 період роботи з 17.02.2011 по 07.06.2018.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2024 та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 у справі №520/8753/23 ГУ ПФУ в Харківській області повторно розглянуто заяву позивача про призначення пенсії від 16.03.2023 та рішенням від 23.11.2023 йому правомірно відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого пп.2 п.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі-Закон №1058-ІV).

На підставі наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 складає 23 роки 10 місяців 06 днів. Пільговий стаж на роботах за Списком №2 становить 05 років 05 місяців 09 днів.

До страхового стажу позивача не зараховано :

-період з 21.06.1993 по 31.12.2003 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 24.07.1985 на території Російської Федерації, оскільки в рішенні Харківського окружного адміністративного суду №520/8753/23 відсутнє зобов`язання врахувати зазначений період до загального страхового стажу та це не передбачено чинним законодавством у зв`язку з виходом РФ із Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

До пільгового стажу за Списком №2 не зараховано:

-період роботи з 17.02.2011 по 07.06.2018 згідно з довідкою №02-38/11178 від 30.12.2022, оскільки довідка не відповідає вимогам Додатку №5 відповідно до Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (відсутній підпис керівника або довіреність на право підпису);

-період роботи з 01.03.2022 по 31.03.2022 згідно з довідкою №7 від 04.04.2023, оскільки позивач в зазначений період перебував у вимушеному простої у зв`язку з військовим станом.

Крім того, апелянт, посилаючись на критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи (ця справа належить до справ незначної складності), зазначив , що вимога позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11000,00 грн є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню.

Зауважив, що у наданих позивачем документах відсутні докази, що свідчать про оплату гонорару адвокату (квитанції, банківські виписки тощо).

Позивач правом на подання відзиву на апеляцію не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

16.03.2023 у зв`язку з досягненням 55 років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону №1058-ІV, яка була розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Одеській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 23.03.2022 № 70 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону №1058-ІV.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 № 520/8753/23 скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 23.03.2022 № 70 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії. Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 16.03.2023, з урахуванням висновків суду у даній справі.

За даними Єдиного Державного реєстру судових рішень судове рішення у справі № 520/8753/23 набрало законної сили 02.10.2023.

Згідно ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

16.11.2023 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виконати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 № 520/8753/23.

Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 23.11.2023 № 70 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого пп.2 п. 2 ст. 114 Закону №1058- ІV, який має складати з 01.04.2022 по 31.03.2023 не менше 29 років у чоловіків. Необхідний пільговий стаж відповідно до пп.2 п.2 ст.114 цього Закону 12 років 06 місяців, особам які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи (чоловікам).

За цим рішенням відповідача вік ОСОБА_1 становить 55 років 07 місяців 17 днів, його пільговий стаж на роботах за Списком №2 становив 05 років 05 місяців 09 днів; його страховий стаж на день звернення складав 23 роки 10 місяців 06 днів.

До страхового стажу позивача не зараховано :

-період з 21.06.1993 по 31.12.2003 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 24.07.1985 на території Російської Федерації, оскільки в рішенні Харківського окружного адміністративного суду №520/8753/23 відсутнє зобов`язання врахувати зазначений період до загального страхового стажу та це не передбачено чинним законодавством у зв`язку з виходом РФ із Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

До пільгового стажу за Списком №2 позивача не зараховано:

-період роботи з 17.02.2011 по 07.06.2018 згідно з довідкою №02-38/11178 від 30.12.2022, оскільки довідка не відповідає вимогам Додатку №5 відповідно до Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (відсутній підпис керівника або довіреність на право підпису);

-період роботи з 01.03.2022 по 31.03.2022 згідно з довідкою №7 від 04.04.2023, оскільки позивач в зазначений період перебував у вимушеному простої у зв`язку з військовим станом.

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що посада, на якій працював позивач у спірний період роботи з 17.02.2011 по 07.06.2018, віднесена до Списку №2 та встановлені у цій справі обставини свідчать, що спеціальний трудовий стаж позивача у спірний період підтверджується насамперед записами в його трудовій книжці. Суд вважав необґрунтованою відмову відповідача у зарахуванні спірного періоду, оскільки формальні неточності у документах (як то відсутній підпис керівника або довіреність на право підпису), за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Крім того, на час набуття позивачем трудового стажу у спірний період з 21.06.1993 по 31.12.2003 Угода про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, була чинною для України, відтак підлягає застосуванню до даних правовідносин, а тому вказаний період також підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача, а спірне рішення ГУ ПФУ в Харківської області від 23.11.2023 № 70 про відмову у призначенні пільгової пенсії за віком ОСОБА_1 на підставі ст.114 Закону №1058-ІV є безпідставним та необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004 таким законом є, насамперед, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ ( далі-Закон №1788-ХІІ).

На час звернення позивача із відповідною заявою до відповідача щодо призначення пенсії на пільгових умовах чинними є Закон № 1058-ІV та Закон №1788-ХІІ, які регулюють одні і ті самі правовідносини.

Згідно з п.2 ч.2 ст.114 Закону № 1058-ІV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, на дату звернення до територіального органу Пенсійного фонду України вік позивача становив 55 років 07 місяців 17 днів, страховий стаж -23 роки 10 місяців 06 днів, пільговий стаж на роботах за Списком №2- 05 років 05 місяців 09 днів.

Предметом спору у цій справі є не зарахування відповідачем періодів роботи позивача: з 21.06.1993 по 31.12.2003 до страхового стажу; з 17.02.2011 по 07.06.2018 до пільгового стажу за Списком №2.

Щодо не зарахування до пільгового стажу позивача періоду роботи : з 21.06.1993 по 31.12.2003 колегія суддів зазначає таке.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637(далі- Порядок №637, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема довідок, застосовується тільки в тому випадку, коли відсутня трудова книжка, або відсутні відповідні записи чи містяться неправильні чи неточні записи в трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 25.04.2019 №159/4178/16-а.

У матеріалах справи наявна трудова книжка НОМЕР_1 від 24.07.1985, якою підтверджено наступні періоди роботи ОСОБА_2 , а саме: період з 21.06.1993 по 31.12.2003 (записи №7-9); період з 17.02.2011 по 07.06.2018 (записи №13-14).

Колегія суддів зазначає, що записи в трудовій книжці позивача виконані без перекреслень, виправлень, чітким правописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця, тобто здійснені відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58.

Отже, позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 275/615/17 (К/9901/768/17).

Віднесення професії, за якою працював позивач у спірний період (електрозварник ручного зварювання), до Списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідачем не заперечується.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів від 16 січня 2003 №36 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» затверджено список №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, у якому в розділі XXXIII «Загальні професії» передбачались професії: «електрогазозварники, зайняті різанням та ручним зварюванням, на напівавтоматичних машинах, а також автоматичних машинах із застосуванням флюсів, що містять шкідливі речовини не нижче 3 класу небезпеки», «електрозварники на автоматичних та напівавтоматичних машинах, зайняті зварюванням у середовищі вуглекислого газу, на роботах із застосуванням флюсів, що містять шкідливі речовини не нижче 3 класу небезпеки, а також на напівавтоматичних машинах», «електрозварники ручного зварювання».

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461 затверджено Список №2 виробництв, робіт, професій посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, у якому в розділі ХХХІІ «Загальні професії (у всіх галузях господарства)» передбачено професії: «електрогазозварники, зайняті різанням та ручним зварюванням, на напівавтоматичних машинах, а також автоматичних машинах із застосуванням флюсів, що містять шкідливі речовини не нижче 3 класу небезпеки»; «електрозварники ручного зварювання».

Отже, посада, на якій працював позивач у період з 17.02.2011 по 07.06.2018, віднесена до Списку №2.

Колегія суддів зазначає, що спеціальний трудовий стаж позивача у спірний період підтверджується насамперед записами в його трудовій книжці.

Посилання ГУ ПФУ в Харківській області у рішенні від 23.11.2023 про не зарахування до пільгового стажу позивача за Списком №2 періоду з 17.02.2011 по 07.06.2018 через відсутність підпису керівника або довіреності на право підпису у довідці №02-38/111178 від 30.12.2022 колегія суддів оцінює критично, оскільки формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а та від 15.11.2019 у справі №495/5161/17.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у мотивувальній частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 у справі № 520/8753/23 (яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання) надано оцінку змісту уточнюючої довідки № 02-38/11178 від 30.12.2022, на яку посилається відповідач у відмові та судом констатовано, що не зарахування періоду роботи з 17.02.2011 по 07.06.2018 є необґрунтованим, оскільки позивач не може нести відповідальність за такі дії роботодавця.

Відтак підстави для додаткової оцінки вказаної довідки у межах даної справи відсутні.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні нові уточнюючі довідки КП «Харківські теплові мережі» від 10.01.2024 № 01-44/337, № 01-44/338 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній за підписами Генерального директора, головного бухгалтера, начальника управління кадрів.

Цими довідками підтверджено, що ОСОБА_1 працював в КП «Харківські теплові мережі» та за період з 17.02.2011 (наказ №345 від 17.02.2011) по 08.06.2018 (наказ №732 від 08.06.2018) виконував роботу із шкідливими і небезпечними умовами праці за професією електрозварника ручного зварювання 6 розряду котло-турбінного цеху філії «Теплоелектроцентраль-3», що передбачено Списком №2, розділ ХІІІ «Загальні професії (у всіх галузях господарства)»- електрозварники ручного зварювання.

Отже, посилання апелянта на відсутність у позивача стажу за Списком № 2 за період з 17.02.2011 по 07.06.2018 колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи : з 21.06.1993 по 31.12.2003 колегія суддів зазначає таке.

Відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його роботи з 21.06.1993 по 31.12.2003 на території Російської Федерації згідно з його трудовою книжкою, відповідач зазначив про відсутність в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 у справі №520/8753/23 зобов`язання врахувати зазначений період до загального страхового стажу та про вихід Російської Федерації із Угоди про гарантії права громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Постановою від 29.11.2022 № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.

Таким чином, Угода припинилася через шість місяців з дня отримання депозитарієм повідомлення України про вихід з Угоди, що сталося не раніше, ніж 30.05.2023.

У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

Отже, незважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди до її розірвання, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (стаття 13 Угоди).

Так само не є підставою для відмови у зарахуванні спірного стажу роботи позивача до стажу, який враховується для призначення пенсії і припинення участі Російської Федерації в Угоді, адже такий стаж ним набутий до прийняття відповідних нормативних актів.

Колегія суддів висновує, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення зазначеної Угоди.

Колегія суддів наголошує, що закон не має зворотної дії в часі. Працюючи за межами України, позивач мав легітимні очікування щодо свого пенсійного забезпечення відповідно до означених вище Угод.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, зробленим ним у постанові від 28.01.2025 у справі №620/3530/22.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської соціальної хартії та ст.46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Таким чином, за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Колегія суддів вважає, що наявна в матеріалах справи трудова книжка (завірена її копія) позивача не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Посилання відповідача у рішенні про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 23.11.2023 на відсутність у судовому рішенні у справі № 520/8753/23 зобов`язання врахувати період з 21.06.1993 по 31.12.2003 до його загального страхового стажу, спростовується висновками, викладеними у мотивувальній та резолютивній частинах цього судового рішення.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ГУ ПФУ в Харківській області №70 від 23.11.2023 про відмову позивачу в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, із зобов`язанням відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 21.06.1993 по 31.12.2003 до страхового стажу та зарахувати до його пільгового стажу за Списком №2 періоду роботи з 17.02.2011 по 07.06.2018.

Щодо доводів апелянта в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною 3 ст. 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі, і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, ч. 7 ст. 139 КАС України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі № 813/2241/18.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Судом встановлено, що на підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги/юридичних послуг від 22.12.2023 №22122301, акт приймання-передачі наданих послуг №22122301.

Згідно з п.п.1.1,1.2. договору про надання правової допомоги/юридичних послуг від 22.12.2023 №22122301 Виконавець - ТОВ «ЦЕНТР ПРАВОВОЇ ДОПОМОГИ «ДОПОМОГА ЮРИСТА» зобов`язується за дорученням Замовника ОСОБА_1 надати юридичні послуги/правову допомогу : скласти проект позовної заяви.

Відповідно до умов п.3.1. цього договору розмір оплати за надання юридичних послуг/правової допомоги становить 11 000,00 грн.

Судом першої інстанції було стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області витрати на правничу допомогу у розмірі 5500,00 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Апелянт зазначив, що вимога позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11000,00 грн є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню. Зауважив, що у наданих позивачем документах відсутні докази, що свідчать про оплату гонорару адвокату (квитанції, банківські виписки тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу була надана правова допомога у вигляді складання проекту позовної заяви, вартість якої оцінена у 11 000,00 грн, а судом першої інстанції на користь позивача стягнуто 5500 грн у відшкодування витрат на правову допомогу.

Колегія суддів вважає, що ця сума не відповідає кількості виконаної роботи та її складності. В акті виконаних робіт відсутня інформацію про витрачений на складання позовної заяви час, тому, враховуючи зміст документу, складність справи, обсяг інформації, яку необхідно було опрацювати для підготовки до складання позову, колегія суддів вважає, що сума витрат на правничу допомогу яка підлягає стягнення з ГУ ПФУ в Харківській області на користь позивача має становити 3000,00 грн.

За таких обставин. Колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної інстанції в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням викладеного та на підставі ч. 1 ст. 317 КАСУ колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ГУ ПФУ в Харківській області підлягає частковому задоволенню в частині розподілу витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в цій частині з ухваленням постанови про стягнення з ГУ ПФУ в Харківській області витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, отже відсутні підстави для його зміни або скасування.

Керуючись ст. 132, 134, 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі №520/796/24 скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області витрат на правничу допомогу у розмірі 5500 грн.

Ухвалити постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі №520/796/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін