Справа № 420/12096/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 26 травня 2023 року надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України, в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо ненадання ОСОБА_1 після закінчення довготермінового відрядження у порядку ротації посади в системі органів дипломатичної служби, рівнозначній тій, яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація) та не вирішило питання щодо надання ОСОБА_1 посади рівнозначній посаді яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація), або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація) у період з 23.11.2022 р. по 03.04.2023 р.;

- стягнути з Міністерства закордонних справ України за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справи України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.11.2022 року по 03.04.2023 р.;

- стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 судовий збір.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 перебував на посаді консула України в Єкатеринбурзі до 30.11.2021 р. Відкликаний в Україну за наказом МЗС України від 19.08.2021 р. № 1610-ос. У зв`язку з тривалою бездіяльністю посадових осіб кадрової служби, МЗС України не виконало, згідно чинного законодавства, свій обов`язок щодо працевлаштування ОСОБА_1 в системі органів дипломатичної служби (призначення на посаду).

22.11.2022 р. рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №640/8835/22 задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо ненадання ОСОБА_1 після закінчення довготермінового відрядження у порядку ротації посади в системі органів дипломатичної служби, рівнозначній тій, яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація). Зобов`язано Міністерство закордонних справ України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 , як такому, що повернувся з довгострокового відрядження з Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація), посаду рівнозначній посаді яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація), або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація). Стягнуто з Міністерства закордонних справ України (, адреса: 01018, м. Київ, Михайлівська пл., 1) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 10.01.2022 по 22.11.2022 в сумі 243 508,29 грн. (двісті сорок три тисячі п`ятсот вісім гривень 29 копійок).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023 р. у справі № 640/8835/22 апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2022 р., без змін.

21.03.2023 р. наказом №526-ос Міністерства закордонних справ України ОСОБА_1 04.04.2023 р. відкликано у зв`язку із службовою необхідністю з розпорядження МЗС та переведено з посади Консула України в Єкатеринбурзі з 04.04.2023 р. на посаду радника відділу міжнародних спорів Департаменту міжнародного права. 04.04.2023 р. ОСОБА_1 приступив до роботи. За квітень 2023 р. йому нарахована та виплачена заробітна плата.

Позивач зазначає, що після ухвалення рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2022 р. у справі № 640/8835/22 Міністерство закордонних справ України не припинило протиправну бездіяльність щодо ненадання ОСОБА_1 після закінчення довготермінового відрядження у порядку ротації посади в системі органів дипломатичної служби, рівнозначній тій, яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація) та не вирішило питання щодо надання ОСОБА_1 посади рівнозначній посаді яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація), або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація).

З 23.11.2022 року по 03.04.2023 року ОСОБА_1 перебував у вимушеному прогулі до зарахування на посаду.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.11.2022, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023, визнано протиправною бездіяльність МЗС щодо ненадання ОСОБА_1 після закінчення довготермінового відрядження у порядку ротації посади в системі органів дипломатичної служби, рівнозначній тій, яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація) та зобов`язано МЗС вирішити питання щодо надання Позивачу, як такому, що повернувся з довгострокового відрядження з Консульства України в Екатеринбурзі (Російська Федерація), посаду рівнозначній посаді яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація), або під час такого відрядження до Консульства України Екатеринбурзі (Російська Федерація). Рішення набрало законної сили відповідно до частини першої статті 325 КАС України.

В свою чергу, МЗС наказом від 07.02.2023 №270/ос «Про зарахування у розпорядження МЗС ОСОБА_1 » з 10.02.2023 по 10.04.2023 позивача зараховано у розпорядження МЗС. На період перебування у розпорядження МЗС позивача направлено до Управління кадрового менеджменту, встановлено розмір оплати праці та надбавку. 17.03.2023 Позивачем було подано заяву на ім`я Державного секретаря МЗС про переведення його на посаду радника відділу міжнародних спорів Департаменту міжнародного права з 04.04.2023.

Так, наказом МЗС від 21.03.2023 №526-ос «Про переведення ОСОБА_1 » Позивача переведено з посади Консула України в Екатеринбурзі з 04.04.2023 на посаду радника відділу міжнародних спорів Департаменту міжнародного права з посадовим окладом 12 800 грн. Встановлено відповідні надбавки за дипломатичний ранг та вислугу років на державній службі.

Враховуючи вищевикладене, вбачається, що твердження позивача про бездіяльність МЗС з дати прийняття рішення до дати переведення його на посаду, а саме з 23.11.2022 по 03.04.2023 є хибними, оскільки рішення суду у справі № 640/8835/22 набрало законної сили 25.04.2023, в той час як позивача зараховано у розпорядження ще з 10.02.2023.

Отже, на даний час позивач обіймає посаду в центральному апараті МЗС. Звертаючись з даним адміністративним позовом позивач фактично просить визнати протиправною бездіяльність МЗС щодо невиконання рішення суду по справі № 640/8835/22.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується згідно 3 Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100). Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Враховуючи, що ОСОБА_1 мав вийти з відпустки 10.01.2022 (подія, з якою пов`язана виплата), для розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача, мали б бути взяті виплати за листопад-грудень 2021 року.

Разом з тим, відповідно до абзацу четвертого пункту 2 Порядку №100 визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за ПОПЕРЕДНІ два місяці роботи (тобто у даних спірних правовідносинах це буде період вересень-жовтень 2021 року). Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до абзацу третього пункту 4 Порядку №100, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин в частині обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та включення до нього надбавок за ранг, стаж, виплат за додаткове навантаження, премій, індексацію заробітної плати тощо, також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 20.09.2018 № 820/3761/16 та від 16.01.2018 № 212/9466/15.

У вказаних постановах Верховний Суд підтвердив правильність розрахунку середньомісячного заробітку, виходячи включно з посадового окладу, враховуючи що такі особи не працювали жодного робочого дня протягом періоду здійснення таких розрахунків. Таким чином, середньомісячна заробітна плата позивача, з якої має проводиться розрахунок становить 15 100, 00 грн. (посадовий оклад позивача згідно довідки про складові заробітної плати позивача).

Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що позивач здійснює розрахунок з 23.11.2022, однак не враховує, що з 07.02.2023 його було зараховано до у розпорядження МЗС з 10.02.2023. Тобто фактично з 10.02.2023 він був працевлаштований. Відповідно сума середнього заробітку за, час вимушеного прогулу підлягає обчисленню за період з 23.11.2022 по 09.02.2023.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою суду від 31 травня 2023 року позов залишено без руху та позивачу надано строку для усунення недоліків позовної заяви.

Заявою від 06.06.2023 року (вхід № ЕС/5680/23) позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

29 червня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з доданими документами (вхід. № 21631/23).

03 липня 2023 року від відповідача до суду надійшло клопотання про проведення судового засідання з викликом сторін (вхід. № 21971/23).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року заяву представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (вхід. № 21971/23) по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Призначено перше судове засідання на 17 липня 2023 року о 11 год. 00 хв.

11 липня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вхід. № ЕС/7174/23).

08 серпня 2023 року від відповідача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (вхід. № 26947/23).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року зупинено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі №640/8835/22.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року поновлено провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зі стадії на якій воно було зупинене. Призначено судове засідання по справі на 07 квітня 2025 року о 10 год. 25 хв.

18 квітня 2025 року від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення у справі (вхід. № ЕС/37383/25).

19 квітня 2025 року від позивача до суду надійшли додаткові пояснення у справі (вхід. № ЕС/37878/25).

Ухвалою суду на місці, занесеною до протоколу судового засідання від 21 квітня 2025 року вирішено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Як встановлено судом рішенням суду по справі №640/8835/22, яке набрало законної сили, «громадянина України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом Державного секретаря МЗС від 30.11.2017 №2427-ос переведено з 10.12.2017 з посади радника Представництва МЗС в Одесі на посаду консула по посаді консула-керівника Консульства України в Єкатеринбурзі на час довготермінового відрядження та покладено з 10.12.2017 виконання обов`язків керівника Консульства України в Єкатеринбурзі.

Наказом т.в.о. Державного секретаря МЗС від 12.03.2020 №426-ос ОСОБА_1 , консула по посаді консула України в Єкатеринбурзі, з 12.03.2020 переведено на посаду Консула України в Єкатеринбурзі.

Наказом Державного секретаря МЗС від 19.08.2021 №1610-oc ОСОБА_2 , Консула України Консульства України в Єкатеринбурзі, відкликано в Україну з 30.11.2021 у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження.

Наказом Державного секретаря МЗС від 13.12.2021 №2804-ос ОСОБА_1 , Консулу України Консульства України в Єкатеринбурзі, надано відпустку без збереження заробітної плати на 14 календарних днів з 30.11.2021 по 13.12.2021 з проведенням в країні перебування.

Наказом Державного секретаря МЗС від 31.12.2021 №2966-ос, з урахуванням змін, внесених наказом т.в.о. Державного секретаря МЗС України від 20.01.2022 №96-ос, ОСОБА_1 , Консулу України Консульства України в Єкатеринбурзі, якого відповідно до наказу МЗС від 19.08.2021 №1610-ос відкликано в Україну з 30.11.2021, надано невикористані частини щорічних відпусток, за відпрацьований в Консульстві України період з 21.05.2021 по 29.11.2021 на 24 календарних дні з 14.12.2021 по 09.01.2022.

Разом з цим, ОСОБА_1 на ім`я Державного секретаря МЗС 15.06.2021, 10.09.2021, 12.10.2021, 10.01.2022 подавались заяви із проханням розглянути його кандидатуру на вакантні посади: Представника МЗС України в м. Одеса; - начальника візового відділу Управління консульських послуг Департаменту консульської служби МЗС України; - начальника Управління забезпечення консульської діяльності ДКС МЗС України; заступника начальника управління - начальника відділу апарату МЗС, УКМ. Згідно листа від 02.02.2022 №201/36-910-9257 за підписом начальника Управління кадрового менеджменту МЗС у відповідь на запит адвоката позивача від 26.01.2022 (вх. МЗС №8984 від 31.01.2022), подані ОСОБА_1 заяви були отримані УКМ МЗС та розглянуті Конкурсною комісією у встановленому порядку, однак заявник не був затверджений на посади, на заміщення яких ним подавалися ці заяви.

Крім того, у вказаному листі МЗС також повідомлялося, що заяву ОСОБА_1 про зарахування у розпорядження МЗС залишено без розгляду, оскільки остання була подана не у відповідності з вимогами законодавства.

В свою чергу, листом від 17.02.2022 №201/19-910-14722 за підписом заступника начальника управління начальника відділу кадрового планування та аналізу Управління кадрового менеджменту МЗС позивачеві також повідомлялося, що подані ним заяви були отримані Управлінням кадрового менеджменту МЗС та розглянуті Конкурсною комісією у встановленому порядку.

Зокрема, у даному листі позивачеві повідомлялося і про те, що згідно вимог чинного законодавства посадові особи дипломатичної служби можуть бути зараховані у розпорядженні МЗС, однак останнє є правом МЗС та здійснюється за наявності службової необхідності і за ініціативи кадрової служби, а не самого працівника.

В подальшому, в порядку частини першої статті 11 Закону України «Про державну службу» позивачем на ім`я Державного секретаря МЗС була подана скарга від 22.02.2022, у якій Позивач просив, в тому числі прийняти рішення щодо призначення ОСОБА_1 , Консула України Консульства України в Єкатеринбурзі у порядку ротації на посаду в системі органів дипломатичної служби, рівнозначну тій, яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження, або про зарахування у розпорядження МЗС після завершення довготермінового відрядження на строк до шести місяців, включаючи період перебування у щорічній відпустці».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.11.2022, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023, задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо ненадання ОСОБА_1 після закінчення довготермінового відрядження у порядку ротації посади в системі органів дипломатичної служби, рівнозначній тій, яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація). Зобов`язано Міністерство закордонних справ України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 , як такому, що повернувся з довгострокового відрядження з Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація), посаду рівнозначній посаді яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація), або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація). Стягнуто з Міністерства закордонних справ України (, адреса: 01018, м. Київ, Михайлівська пл., 1) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 10.01.2022 по 22.11.2022 в сумі 243 508,29 грн (двісті сорок три тисячі п`ятсот вісім гривень 29 копійок).

Рішення набрало законної сили відповідно до частини першої статті 325 КАС України.

В свою чергу, МЗС наказом від 07.02.2023 року №270/ос «Про зарахування у розпорядження МЗС ОСОБА_1 » з 10.02.2023 року по 10.04.2023 року позивача зараховано у розпорядження МЗС.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023 р. у справі № 640/8835/22 апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2022 р., без змін.

17.03.2023 року позивачем було подано заяву на ім`я Державного секретаря МЗС про переведення його на посаду радника відділу міжнародних спорів Департаменту міжнародного права з 04.04.2023 року.

21.03.2023 року наказом №526-ос Міністерства закордонних справ України ОСОБА_1 04.04.2023 р. відкликано у зв`язку із службовою необхідністю з розпорядження МЗС та переведено з посади Консула України в Єкатеринбурзі з 04.04.2023 року на посаду радника відділу міжнародних спорів Департаменту міжнародного права.

04.04.2023 року ОСОБА_1 приступив до роботи. За квітень 2023 року йому нарахована та виплачена заробітна плата.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 року у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченогостаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У Рішенні від 30.06.2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Щодо позовної вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання ОСОБА_1 після закінчення довготермінового відрядження у порядку ротації посади в системі органів дипломатичної служби, рівнозначній тій, яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація) та не вирішення питання щодо надання ОСОБА_1 посади рівнозначній посаді яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація), або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація) у період з 23.11.2022 р. по 03.04.2023 р., суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.11.2022 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023 року, визнано протиправною бездіяльність МЗС щодо ненадання ОСОБА_1 після закінчення довготермінового відрядження у порядку ротації посади в системі органів дипломатичної служби, рівнозначній тій, яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження або під час такого відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація) та зобов`язано МЗС вирішити питання щодо надання позивачу, як такому, що повернувся з довгострокового відрядження з Консульства України в Екатеринбурзі (Російська Федерація), посаду рівнозначній посаді яку ОСОБА_1 займав до направлення у довготермінове відрядження до Консульства України в Єкатеринбурзі (Російська Федерація), або під час такого відрядження до Консульства України Екатеринбурзі (Російська Федерація).

Рішення набрало законної сили відповідно до частини першої статті 325 КАС України.

B свою чергу, МЗС наказом від 07.02.2023 року № 270/ос «Про зарахування у розпорядження МЗС ОСОБА_1 » з 10.02.2023 року по 10.04.2023 року позивача зараховано у розпорядження МЗС.

17.03.2023 року позивачем було подано заяву на ім`я Державного секретаря МЗС про переведення його на посаду радника відділу міжнародних спорів Департаменту міжнародного права з 04.04.2023 року.

Так, наказом МЗС від 21.03.2023 року №526-ос «Про переведення ОСОБА_1 » позивача переведено з посади Консула України в Екатеринбурзі з 04.04.2023 на посаду радника відділу міжнародних спорів Департаменту міжнародного права з посадовим окладом 12 800 грн. Встановлено відповідні надбавки за дипломатичний ранг та вислугу років на державній службі.

Враховуючи вищевикладене, вбачається, що твердження позивача про бездіяльність МЗС з дати прийняття рішення до дати переведення його на посаду, а саме з 23.11.2022 року по 03.04.2023 року є безпідставними, оскільки рішення суду у справі № 640/8835/22 набрало законної сили 25.04.2023 року, в той час як позивача зараховано у розпорядження ще з 10.02.2023 року.

Щодо позовних вимог позивача про визнання бездіяльності МЗС щодо ненадання йому посади рівнозначної тій яку він займав до направлення у довготермінове відрядження, суд зазначає наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регулюються Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII).

Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно зі статтею 12 Закону № 889-VIII система управління державною службою включає: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби; Комісію з питань вищого корпусу державної служби та відповідні конкурсні комісії; керівників державної служби; служби управління персоналом.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Водночас, правові засади та порядок організації дипломатичної служби як складової частини державної служби, а також особливості її проходження та правового статусу посадових осіб дипломатичної служби визначає Закон України «Про дипломатичну службу» № 2449-VIII (далі Закон № 2449-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2449-VIII, дипломатична служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності посадових осіб дипломатичної служби, пов`язаній з реалізацією зовнішньої політики України, захистом національних інтересів України у сфері міжнародних відносин, а також прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном.

Згідно з статтею 3 Закону № 2449-VIII, відносини, що виникають у зв`язку із вступом на дипломатичну службу посадових осіб дипломатичної служби, її проходженням, припиненням, а також оплатою праці, соціально-побутовим забезпеченням, заохоченнями і соціальними гарантіями, робочим часом і часом відпочинку, відпустками, відповідальністю посадових осіб дипломатичної служби, регулюються цим Законом, Законом України «Про державну службу» та іншими актами законодавства України.

Дія норм законодавства про державну службу та про працю поширюється на посадових осіб дипломатичної служби у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Враховуючи тривалий період щодо вирішення питання стосовно працевлаштування позивача у апараті МЗС на посаду рівнозначну тій яку від займав до направлення у довготермінове відрядження та набрання законної сили рішення суду по справі № 640/8835/22, МЗС було прийнято наказ від 07.02.2023 року про зарахування позивача у розпорядження МЗС з 10.02.2023 по 10.04.2023.

Відповідно до статті 21 Закону № 2249-VII та пункту 8 розділу V Порядку ротації посадових осіб дипломатичної служби в органах Дипломатичної служби, затвердженого наказом МЗС від 18.10.2018 № 427, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 08.11.2018 за №1274/32726 посадові особи дипломатичної служби можуть бути зараховані у розпорядження Міністерства закордонних справ України у таких випадках:

1) перед направленням у довготермінове відрядження - на строк до двох місяців для відповідної професійної підготовки до відрядження;

2) після завершення довготермінового відрядження - на строк до шести місяців, включаючи період перебування у щорічній відпустці, якщо в рамках ротації посадовій особі дипломатичної служби (крім осіб, призначених за контрактом про проходження дипломатичної служби) не визначено посади в Міністерстві закордонних справ України або Представництві Міністерства закордонних справ України на території України для подальшого проходження дипломатичної служби.

Посадова особа дипломатичної служби, яка зарахована у розпорядження Міністерства закордонних справ України відповідно до частини другої статті 21 Закону № 2249-VII, продовжує перебування на дипломатичній службі та направляється до структурного підрозділу Міністерства закордонних справ України або до Представництва Міністерства закордонних справ України на території України, в якому вона працювала до направлення у довготермінове відрядження, та виконує доручення їх керівників.

У разі службової необхідності з урахуванням професійної компетентності такої посадової особи Державний секретар Міністерства закордонних справ України може прийняти рішення про проходження дипломатичної служби такою посадовою особою в іншому структурному підрозділі Міністерства закордонних справ України або в іншому Представництві Міністерства закордонних справ України на території України.

Посадовим особам дипломатичної служби, зарахованим у розпорядження Міністерства закордонних справ України відповідно до частини п`ятої цієї статті, службою управління персоналом пропонуються посади дипломатичної служби в системі органів дипломатичної служби.

Посадова особа дипломатичної служби, зарахована у розпорядження Міністерства закордонних справ України, має право відмовитися від двох поспіль пропозицій про переведення в системі органів дипломатичної служби.

В свою чергу, відповідно до частини четвертої статті 21 Закону № 2249-VII, умови оплати праці посадових осіб дипломатичної служби, зарахованих у розпорядження Міністерства закордонних справ України, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, 17.03.2023 року позивачем самостійно було подано заяву на ім`я Державного секретаря МЗС про переведення його на посаду радника відділу міжнародних спорів Департаменту міжнародного права з 04.04.2023 року.

Наказом МЗС від 21.03.2023 року №526-ос «Про переведення ОСОБА_1 » позивача переведено з посади Консула України в Екатеринбурзі з 04.04.2023 року на посаду радника відділу міжнародних спорів Департаменту міжнародного права з посадовим окладом 12 800 грн. Встановлено відповідні надбавки за дипломатичний ранг та вислугу років на державній службі.

Отже, на даний час позивач обіймає посаду в центральному апараті МЗС.

Суд звертає увагу на те, що звертаючись з даним адміністративним позовом позивач фактично просить визнати протиправною бездіяльність МЗС щодо несвоєчасного невиконання рішення суду по справі №640/8835/22.

Положеннями частини другої статті 14, частини першої статті 370 КАС України, передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Відповідно до статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною п`ятою статті 372 КАС України визначено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається» (далі - Закон № 1404-VIII).

За частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно, до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 3 аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а та 16.02.2019 у справі № 816/2016/17.

Згідно статті 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову.

Статтею 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

У разі незгоди позивачем із бездіяльністю МЗС щодо ненадання йому посади рівнозначної тій яку він займав до направлення у довготермінове відрядження, на виконання резолютивної частини судового рішення у справі №640/8835/22 позивач міг скористатися процесуальним механізмом судового контролю та звернутися до суду першої інстанції із відповідною заявою про визнання таких рішень, дій чи бездіяльності протиправними відповідно до статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю МЗС на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не заявляти нові позовні вимоги.

Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15, від 17.04.2019 у справі № 355/1648/15-а, від 21.08.2019 у справі № 295/13613/16, від 22.028.2019 у справі № 522/10140/17 та від 21.11.2019 у справі № 802/1933/18-а, від 24.09.2020 у справі № 640/15623/19, від 28.02.2023 у справі № 260/1898/22.

В силу ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз зазначених вище норм вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення такого працівника на роботі.

Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2022 р. у справі №640/8835/22 встановлено:

« ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом Державного секретаря Міністерства закордонних справ України від 30.11.2017 №2427-ос переведено з 10.12.2017 з посади радника Представництва МЗС в Одесі на посаду консула по посаді консула-керівника Консульства України в Єкатеринбурзі на час довготермінового відрядження та покладено з 10.12.2017 виконання обов`язків керівника Консульства України в Єкатеринбурзі.

Наказом т.в.о. Державного секретаря МЗС України від 12.03.2020 №426-ос ОСОБА_1 , консула по посаді консула України в Єкатеринбурзі, з 12.03.2020 переведено на посаду Консула України в Єкатеринбурзі.

Наказом Державного секретаря МЗС України від 19.08.2021 №1610-ос ОСОБА_1 , Консула України Консульства України в Єкатеринбурзі, відкликано в Україну 30.11.2021 у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження.

Наказом Державного секретаря МЗС України від 13.12.2021 №2804-ос ОСОБА_1 , Консулу України Консульства України в Єкатеринбурзі, надано відпустку без збереження заробітної плати на 14 календарних днів з 30.11.2021 по 13.12.2021 з проведенням її в країні перебування.

Наказом Державного секретаря МЗС України від 31.12.2021 №2966-ос, з урахуванням змін, внесених наказом т.в.о. Державного секретаря МЗС України від 20.01.2022 №96-ос, ОСОБА_1 , Консулу України Консульства України в Єкатеринбурзі, якого відповідно до наказу МЗС від 19.08.2021 №1610-ос відкликано в Україну 30.11.2021, надано невикористані частини щорічних відпусток за відпрацьований в Консульстві України період з 21.05.2021 по 29.11.2021 на 24 календарних дні з 14.12.2021 по 09.01.2022.

ОСОБА_1 , Консула України Консульства України в Єкатеринбурзі, наказом Державного секретаря МЗС України від 19.08.2021 №1610-ос було відкликано в Україну 30.11.2021 у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження, на підставі зокрема статті 18 Закону № 2449-VIII та Плану ротації посадових осіб дипломатичної служби України у 2021 році, затвердженого наказом МЗС від 20.11.2020 №170/ДСК (зі змінами).

З 10.01.2022 в силу вимог чинного законодавства у Міністерство закордонних справ України виник обов`язок щодо працевлаштування позивача на одній із дипломатичних посад в системі органів дипломатичної служби.

Відкликання ОСОБА_1 в Україну відповідно до наказу МЗС України від 19.08.2021 №1610-ос свідчить про припинення із позивачем з 30.11.2021 (дати відкликання) трудового договору, істотними умовами якого є визначення роботи за обумовленою трудовою функцією (посади) та умови оплати праці (стаття 21 Кодексу законів про працю України).

Як вбачається із наданої відповідачем довідки від 07.09.2022 №210/17-920-149, виданій ОСОБА_1 , який працював на посадах консула та консула України в Консульстві України в Єкатеринбурзі (РФ) з 10.12.2017 по 09.01.2022, у період з 30.11.2021 по 13.12.2021 ОСОБА_1 була надана відпустка за власний рахунок, з 14.12.2021 по 09.01.2022 ОСОБА_1 перебував у щорічній відпустці, а нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за вересень та жовтень 2021 року становила по 23 350 грн відповідно.

Згідно листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 №3501-06/219 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік", кількість робочих днів у 2021 році становила 250, зокрема у вересні - 22 дні та у жовтні - 20 днів.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача згідно приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати становить - (23 350 грн + 23 350 грн) / 42 = 1 111,91 грн.».

Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже з урахуванням ч.4 ст.78 КАС України, суд вважає за необхідне взяти за основу розмір середньоденної заробітної плати позивача, встановлений у зазначеному рішенні суду.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, судом враховано період з 23.11.2022 року по 03.04.2023 року (дата, яка передує даті з якої позивача переведено на посаду 04.04.2023 року) включно, що становить 92 робочих дні.

Таким чином, тривалість робочого часу у розрахунковому періоді з 23.11.2022 року по 03.04.2023 року становила 92 дні.

З урахуванням вищевикладеного, судом здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення суду за період часу з 23.11.2022 року по 03.04.2023 року, а саме: оскільки нарахована середньоденна заробітна плата становить 1 111,91 грн., а кількість днів затримки виконання рішення суду складає 94 дні, то середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, який підлягає стягненню з Міністерства закордонних справ України становить: 102 295,72 грн. (1 111,91 грн * 92).

Відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження правомірності своєї бездіяльності в частині невиконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, звернутого до негайного виконання.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №260/1424/18 від 30.04.2020 року.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

При цьому, суд звертає увагу, що норми законодавства України, зокрема КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

У постанові від 12.06.2019 року у справі № 826/18436/16 Верховний Суд зазначив, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді, а отже судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги про затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, чи позивач буде пред`являти виконавчий документ до виконання в частині поновлення його на посаді.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 року у справі №591/772/17.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Стосовно тлумачення в даній справі норм законів суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в п.67 в справі «Вєренцов проти України» (Заява N 20372/11) зазначив, що як би чітко не було положення сформульоване, у будь-якій галузі права … існуватиме неминучий елемент судового тлумачення. Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжного доручення позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у загальному розмірі 1073,60 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у загальному розмірі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2022 року у справі № 640/8835/22 за період з 23.11.2022 року по 03.04.2023 року в розмірі 102 295 грн. 72 коп. (сто дві тисячі двісті дев`яносто п`ять гривень сімдесят дві копійки).

Стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Міністерство закордонних справ України (Михайлівська площа, буд. 1, м. Київ, 01018, ).

Суддя С.О. Cтефанов