Справа № 727/3170/25
Суддя: Смотрицький В. Г.
Дата ухвалення: 2025-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 727/3170/25
Провадження № 2-а/727/78/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі головуючого судді Смотрицького В.Г., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, третя особа на стороні відповідача інспектор з паркування Казимір Ольга Михайлівна, про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

встановив:

Короткий зміст позовної заяви та її доводи.

Позивачка, в інтересах якої діє представник Байцар І.Б., звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача про скасування постанов СЕ №0159597 від 27.02.2025р.та СЕ №0160376 від 27.02.2025р., посилаючись на те, що у січні 2025 року на парній стороні вулиці Шевченка в м. Чернівці (біля будинків №36 і №44) були встановлені дорожні знаки 3.34 «Зупинка заборонена» з додатковими табличками типу 7.4 із написом «01.0101.03». Позивачка вважає, що такі дорожні знаки були встановлені з грубими порушеннями як Правил дорожнього руху України, так і державного стандарту ДСТУ 4100:2021. Зокрема, напис «01.0101.03» не передбачений ні ПДР, ні стандартами, тому не може вважатися належним обмеженням у часі або періоді дії знаку. Таблички можуть бути інтерпретовані, як обмеження дії знаку в інтервалі з 01:01 до 01:03 години, а тому позивачка не могла бути притягнута до відповідальності за зупинку в інший час. Встановлення знаків відбулося без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції України, що є прямим порушенням п. 14.1.2 ДСТУ 4100:2021. Знаки були розміщені на лівому боці дороги з одностороннім рухом, що суперечить п. 15.3 ПДР України.

Зазначає, що після подання адвокатського запиту до Управління патрульної поліції Чернівецької області, позивачка отримала офіційне підтвердження того, що зазначені знаки встановлено без погодження з поліцією, а також що вони не відповідають вимогам ДСТУ 4100:2021. 10.02.2025 р. Управління патрульної поліції направило до Чернівецької міської ради приписи щодо демонтажу незаконно встановлених дорожніх знаків. Того ж дня знаки були демонтовані, а інспекція з паркування припинила виписувати штрафи у цій зоні. Попри це, 27.02.2025 р., тобто вже після визнання незаконності встановлених знаків, головний спеціаліст інспектор з паркування інспекції з паркування Чернівецької міської ради Казимір О.М. винесла дві постанови про адміністративне правопорушення, якими притягнула позивачку до відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП.

Позивачка вважає дії посадової особи умисними, свавільними та цинічними, оскільки на момент винесення постанов вже було достеменно відомо про незаконність дорожніх знаків, що підтверджено приписами, публікаціями у ЗМІ, а також широким суспільним розголосом.

Крім того зазначає, що внаслідок неправомірних, відверто свавільних і цинічних дій відповідача, які полягали у завідомо незаконному притягненні її до адміністративної відповідальності, їй завдана моральна шкода. Так, у зв?язку з неодноразовим протиправним притягненням до адміністративної відповідальності вона перенесла сильний психологічний стрес та душевні переживання. Вона втратила душевний спокій, у неї загострилися хронічні захворювання, піднявся артеріальний тиск через те, що постійно нервувала з приводу оплати штрафу та необхідності захищати свої порушені права, погіршився сон та апетит.

У зв`язку з цим позивачка просить суд визнати протиправними та скасувати постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, стягнути з Чернівецької міської ради моральну шкоду у розмірі 7000 грн., постановити окрему ухвалу суду про необхідність усунення причин і умов, що сприяли систематичному порушенню закону, та направити її Чернівецькому міському голові з вказівкою на наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності винної посадової особи, крім того просила покласти понесені судові витрати на відповідача.

Рух справи в суді.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 березня 2025 року відкрито провадження по справі.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи.

31.03.2025 року представник відповідача Лукащук А. направив до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що інспекцією з паркування 20.03.2025р. у зв?язку з нововиявленими обставинами оскаржувані постанови скасовано, а провадження закрито. Вказана інформація про скасування вищезазначених постанов також була направлена ОСОБА_1 на адресу проживання. Інспекцією у найкоротший термін відновленні права позивача, отже предмет спору станом на даний час, відсутній. Крім того, вказує, що позовна заява не містить жодних належних чи допустимих доказів того, що інспекцією з паркування під час винесення оскаржуваних постанов були порушені вимоги встановленні законодавцем в КУпАП. Вказує, що позивачка не мала права порушувати Правила дорожного руху та розміщувати свій транспортний засіб під знак 3.34 "Зупинка заборонено", в разі якщо вона вважала дорожній знак незаконним не мала права розміщувати транспортний засіб в межах його дії, а перш за все повинна була звернутися з відповідним звернення до департаменту транспорту та окремих питання комунальної власності щодо встановлення даних обставин.

Зазначає, що позовна заява не містить підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди жодних доказів, не надано. Сам лише факт незгоди з винесеними постановами не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Представником позивача 08.04.2025 року подано письмові пояснення, в яких зазначено, що в даному випадку відсутні нововиявлені обставини, оскільки про незаконність встановлених знаків відповідачу було відомо ще з 10.02.2025 року. Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить такого поняття, як нововиявлені обставини, та не передбачає можливості перегляду раніше прийнятих рішень за нововиявленими обставинами. Зміст поданих відповідачем постанов про закриття провадження у справах свідчить про те, що вказані справи були закриті не з підстав їх перегляду за нововиявленими обставинами. Ці постанови обгрунтовані виключно однією нормою - ст.284 КУпАП. Тому зазначає, що постанови інспектора з паркування Казимір О.М. від 20.03.2025р. СЕ0160376/1 та СЕ0159597/1, якими закрито справи про адміністративні правопорушення, є юридично нікчемними. Ці постанови відповідно до закону не можуть породжувати жодних юридичних наслідків, а отже не можуть розглядатися як такі, що поновлюють права позивачки. Із змісту поданих відповідачем постанов від 20.03.2025р. CЕ0160376/1 та СЕ0159597/1 про закриття провадження у справах вбачається, що оскаржувані постанови від 27.02.2025р. СЕ0160376 та СЕ0159597 не скасовані.

Вказує, що постанова інспектора з паркування СЕ0160376/1 та СЕ0159597/1 про закриття провадження у справах були прийняті 20.03.2025р., тобто після відкриття провадження у даній справі та після отримання відповідачем позовної заяви з додатками. За таких обставин викладена у відзиві позиція відповідача та постанови від 20.03.2025р. про закриття справ свідчать про фактичне визнання відповідачем позову.

Зазначає, що доводи відзиву про наявність в діях позивачки вини, яка бачила дорожній знак та свідомо порушила його вимоги, є необгрунтованими, оскільки були виявлені грубі порушення при встановленні даних дорожніх знаків, у зв?язку з чим 29.01.2025р. був укладений договір про надання правничої допомоги та 03.02.2025р. спрямовано до Управління патрульної поліції адвокатський запит №05/25, на який 10.02.2025р. отримано відповідь про незаконність встановлення даних знаків та про направлення приписів щодо їх демонтажу. Тому позивачка достеменно знала про незаконність встановлених знаків, а отже у її діях відсутня вина, як обов?язкова підстава адміністративної відповідальності.

Додає, що з огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб?єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем. Тому захист порушеного права позивачки буде ефективним у розумінні практики ЄСПЛ лише тоді, коли суд у доступній та належній формі донесе до відповідача та до керівництва міської ради, що у цивілізованій правовій державі такі свавільні протиправні дії не можна вчиняти. Такою формою донесення може бути покладення майнової відповідальності за завдану моральну шкоду та винесення окремої ухвали Чернівецькому міському голові.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, представник, в інтересах позивачки звернувся до суду з заявою, в якій просив провести засідання без їх участі, позов підтримують.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив розглянути справу за його відсутності з урахуванням поданого відзиву.

Згідно з ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що 27.02.2025 року постановою СЕ №0159597 інспектора з паркування управління порядку та контролю за благоустроєм міста Чернівецької міської ради Казимір О.М. про накладення адміністративного стягнення за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. за те, що вона 27.01.2025 р. здійснила зупинку транспортного засобу марки Ford, ДНЗ НОМЕР_1 в зоні дії знаку 3.34 «Зупинка заборонена», чим своїми діями порушила п. 8.4 (в) Правил дорожнього руху (а.с.9).

Також постановою СЕ №0160376 інспектора з паркування управління порядку та контролю за благоустроєм міста Чернівецької міської ради Казимір О.М. про накладення адміністративного стягнення за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. за те, що вона 30.01.2025 р. здійснила зупинку транспортного засобу марки Ford, ДНЗ НОМЕР_1 в зоні дії знаку 3.34 «Зупинка заборонена», чим своїми діями порушила п. 8.4 (в) Правил дорожнього руху (а.с.10).

У відповідь на адвокатський запит Байцара І.Б. Управління патрульної поліції листом від 10.02.2025р повідомило, що управлінням патрульної поліції в Чернівецькій області відповідно до п.14.1.2 ДСТУ 4100:2021 не надавалось погодження на встановлення дорожніх знаків 3.34 «Зупинку заборонено» з парної сторони вул.Т. Шевченка в м. Чернівці, біля будинків №36 і №44. Разом з тим повідомлено, що управлінням патрульної поліції в Чернівецькій області на адресу департаменту інфраструктури та благоустрою Чернівецької міської ради направлено вимогу (припис) №39 від 10.02.2025 року, щодо демонтування дорожнього знаку 3.34 з табличкою 7.4, яка не відповідає вимогам ДСТУ-4100-2021, та які встановлено без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції, по вул. Шевченка, поблизу будинка №36 в м. Чернівці. А також на адресу департаменту інфраструктури та благоустрою Чернівецької міської ради направлено вимогу (припис) №40 від 10.02.2025 року, щодо демонтування дорожнього знаку 3.34 з табличкою 7.4, яка не відповідає вимогам ДСТУ-4100-2021, та які встановлено без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції, по вул. Шевченка, поблизу будинка №44 в м.Чернівці (а.с. 14).

Постановою СЕ №0159597/1 від 20 березня 2025 року інспектором з паркування управління порядку та контролю за благоустроєм міста Чернівецької міської ради Казимір О.М. постановлено закрити адміністративну справу за постановою серія СЕ №0159597 від 27.02.2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 33).

Постановою СЕ №0160376/1 від 20 березня 2025 року інспектором з паркування управління порядку та контролю за благоустроєм міста Чернівецької міської ради Казимір О.М. постановлено закрити адміністративну справу за постановою серія СЕ №0160376 від 27.02.2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 34).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Згідно з пунктом 8.4. Правил дорожнього руху надалі Заборонені знаки - знак 3.34 «Зупинка заборонено» забороняє зупинку і стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Згідно з ч.1 ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 277 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою та сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), розглядаються уповноваженою особою невідкладно після виявлення правопорушення та отримання відомостей про суб`єкта цього правопорушення.

Статтею 219 КУпАП визначено, що виконавчі комітети (а в населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчі органи, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені зокрема ч.1, 3 ст. 122 КУпАП.

Від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою і сьомою статті 122, частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом (виконавчим органом) сільської, селищної, міської ради посадові особи виконавчих органів сільської, селищної, міської ради - інспектори з паркування.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

За приписами ст. 280 КУпАПорган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Аналізуючи вищенаведене, суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного необхідно зазначити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення.

Статтею 52 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Як вбачається з матеріалів справи, управлінням патрульної поліції в Чернівецькій області на адресу департаменту інфраструктури та благоустрою Чернівецької міської ради направлено вимогу (припис) №39 від 10.02.2025 року, щодо демонтування дорожнього знаку 3.34 з табличкою 7.4, яка не відповідає вимогам ДСТУ-4100-2021, та які встановлено без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції, по вул. Шевченка, поблизу будинка №36 в м. Чернівці. А також на адресу департаменту інфраструктури та благоустрою Чернівецької міської ради направлено вимогу (припис) №40 від 10.02.2025 року, щодо демонтування дорожнього знаку 3.34 з табличкою 7.4, яка не відповідає вимогам ДСТУ-4100-2021, та які встановлено без погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції, по вул. Шевченка, поблизу будинка №44 в м.Чернівці. Позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності постановою про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) - 27.02.2025 року.

Факт того, що вказані дорожні знаки встановлені незаконно та не погоджені з уповноваженим підрозділом Національної поліції підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи.

Неналежна організація дорожнього руху не може бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові колегії суддів Касаційного адміністративного суду ВС від 24.04.2019 року у справі №127/12081/17.

Сторонами не заперечується, що станом на час винесення спірних постанов 27.02.2025 року дорожний знак 3.34 «Зупинку заборонено» та табличку з написом «01.01-01.03» було демонтовано.

Підсумовуючи вищезазначене, суд зазначає, що з матеріалів справи неможливо встановити об`єктивну сторону правопорушення - сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення, тому що відсутні належні докази вчинення такого правопорушення, оскільки станом на час винесення оскаржуваних постанов дорожні знаки було демонтовано. За таких обставин, відповідачем не доведено у встановленому порядку факт порушення п. 8.4 (в) Правил дорожнього руху, що свідчить про необґрунтованість постанов про накладення адміністративного стягнення.

Згідно з ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

У справі Вагbara Messeque and Jabardo v.Spain (скарга № 10590/83 від 6 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Крім того, суд не може брати до уваги скасування інспекцією спірних постанов, оскільки це виходить за межі їх повноважень та не передбачено нормами КУпАП.

Посилання представника відповідача на відсутність предмету спору є необґрунтованим, оскільки спір не врегульовано та для сторони позивача позовні вимоги не втратили актуальності. Суд звертає увагу, що до матеріалів справи додано постанови СЕ0159597/1 від 20 березня 2025 р. та СЕ0160376/1 від 20 березня 2025 р., в яких закриваючи постанови у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, суб`єкт владних повноважень посилається на ст. 284 КУпАП, згідно з нормами якої по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи. Однак, суб`єктом владних повноважень вже прийнято рішення у даних справах, а наявність двох різних суперечних одна одній постанов за одним складом правопорушення за одних обставин суперечить нормам закону.

Таким чином, відповідачем не було вжито всіх заходів для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставини справи, що мали значення для її правильного вирішення, та що в свою чергу призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.

Пунктом 8 частини 1 статті 238 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2018 року у справі №800/369/17 зазначила, що у розумінні пункту 8 частини першої статті 238 КАС України у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.

Тобто, для застосування такої підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність певних фактів. Зокрема, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій чи бездіяльності протиправними.

Відповідно до частини 1 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Суд звертає увагу, що для закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини 1 статті 238 КАС України необхідним є установлення факту виправлення суб`єктом владних повноважень порушень, які оскаржуються позивачем в судовому порядку. При цьому, відповідне усунення порушень має бути здійснено суб`єктом владних повноважень самостійно та в обсязі, який дає підстави для висновку про повне відновлення порушених прав позивача, з яким останній погоджується.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2024 року у справі № 280/1038/23.

З матеріалів справи встановлено, що позивачка не повідомляла суд про повне відновлення її прав та не вказувала про те, що рішення суду у цій справі вже не зможе повністю відновити її законних прав та інтересів.

Навпаки, позивачка заперечувала проти закриття провадження у справі та стверджувала, що повне відновлення її законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання протиправними дій відповідача.

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» (заява № 2689/65) Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain» (заява №28090/95), «Beles and others v. the Czech Republic» (заява № 47273/99), «RTBF v. Belgium» (заява №50084/06).

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини 1 статті 238 КАС України.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах даного спору.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що на виконання вимог законодавства відповідачем не було вжито заходів щодо з`ясування обставин, що мали значення для вирішення справи належним чином, суд доходить висновку про те, що необхідно визнати протиправними та скасувати постанови Інспектора з паркування інспекції з паркування, управління порядку та контролю за благоустроєм міста Чернівецької міської ради Казимір Ольги Михайлівни серія СЕ №0159597 від 27.02.2025р.та СЕ №0160376 від 27.02.2025р., якими ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, закривши провадження по справі.

Щодо стягнення моральної шкоди

При розгляді позовних вимог позивачки відносно відшкодування їй моральної шкоди, яку вона оцінює в сумі 7000 грн., суд зазначає наступне.

Відаповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо, якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 статті 23 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4(пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 09 липня 2019 року у справі №9901/21/19 зазначив, що отриманню беззаперечного висновку про заподіяння моральної шкоди має передувати така взаємообумовлена послідовність: ухвалення рішення, вчинення дії, допущення факту бездіяльності суб`єктом владних повноважень, яким порушено права, свободи, інтереси; настання негативних наслідків (заподіяння) шкоди від ухваленого рішення, вчиненої дії, допущеного факту бездіяльності суб`єктом владних повноважень; існування причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією, бездіяльністю й заподіяною особі шкодою.

У постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Позивач повинен довести зазначені обставини належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Аналогічна правова позиція вказана, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2018 року по справі №554/9740/16-а, від 22 грудня 2018 року по справі №826/23650/15.

Дійсно встановлено, що оскаржені постанови підлягають скасуванню. Ключовою підставою скасування даних постанов є саме відсутність доказів вчинення правопорушення.

Факт винесення постанов інспектором з паркування та скасування їх судом, сам по собі не доводить заподіяння позивачці шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди. Так, встановлено, що оскаржені постанови винесені уповноваженою особою, в межах наданих їй повноважень.

Суд зазначає, що на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачкою розміру моральної шкоди жодних доказів не надано. Сам лише факт порушення прав не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Крім того, сам факт скасування оскаржуваних постанов є достатньою та справедливою сатисфакцією відновлення порушених прав позивачки.

Суд звертає увагу на формулювання своєї позиції представником позивачки щодо відшкодування моральної шкоди та винесення окремої ухвали у письмових поясненнях від 08.04.2025 р., в яких зазначено, що покладення на позивача майнової відповідальності є «формою донесення» до відповідача та керівництва міської ради, що у цивілізованій правовій державі свавільні протиправні дії вчиняти не можна. Судячи з даних тверджень, у суду виникає сумнів щодо мотивації позивача щодо стягнення моральної шкоди, оскільки таке розуміння стягнення моральної шкоди суперечить передбаченому трактуванню моральної шкоди чинним законодавством.

Як наслідок позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, а судом не встановлено підстав для задоволення вимог про відшкодування шкоди, наявності самої шкоди, її розміру, а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Щодо постановлення окремої ухвали

Відповідно до частин 1, 2 статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Вказана стаття дає можливість суду відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли. Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення.

Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення. Окрема ухвала є й реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням.

Суд вважає за потрібне зазначити, що постановлення окремої ухвали є правом суду, а тому вимоги позивача у цій частині не можуть розглядатися як позовні, оскільки вони стосуються не вимог до відповідача, а пропозицій до суду, який розглядає адміністративну справу.

Представник позивачки у позовній заяві просив постановити окрему ухвалу суду і направити її Чернівецькому міському голові для вжиття заходів щодо усунення причин і умов, що сприяли систематичному завідомо незаконному притягненню до адміністративної відповідальності, та вказати про наявність підстав для розгляду питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, винної у складанні завідомо незаконних постанов.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем в заявленому клопотанні про постановлення окремої ухвали не наведено об`єктивних, чітких даних, які можуть свідчити про те, що дії посадової особи відповідача носять очевидний протиправний характер та спрямовані навмисно на грубе порушення прав позивача. Матеріали справи не містять доказів систематичності та умисності незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

Суд не встановив правових підстав для постановлення окремої ухвали у цій справі, відтак у задоволенні клопотання сторони позивача про постановлення окремої ухвали у справі необхідно відмовити.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ч.1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 (справа № 379/1418/18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження розміру понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, представником позивача, адвокатом Байцаром І.Б. надано догововір №633 про надання юридичної (правничої) допомоги від 29 січня 2025 р. та ордер від 11.03.2025 р. Крім цього, понесені витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються і актом приймання-передачі правової допомоги від 08 квітня 2025 року, згідно з яким сторони підтверджують, що АО «АК Лекстер» надало, а Плішко Г.К прийняла правову допомогу, яку як аналіз державного стандарту, підготовка адвокатського запиту, аналіз судової практики, складання позовної заяви, аналіз відзиву, підготовка письмових пояснень, представництво в судових засіданнях (21.03.2025 р., 08.04.2025 р.). Розмір гонорару в суді першої інстанції становить 10000 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Представником відповідача подано до суду заперечення про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу з предметом позову, оскільки незрозумілим є обґрунтування значно завищеної суми судових витрат, яка не відповідає складності справи, обсягом наданих послуг та ціні позову. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів фактичного понесення позивачем витрат, заявлених в акті та обґрунтованість захищеності суми витрат, а тому розмір витрат є значно завищеним.

Верховний Суд висловився у постановах від 01.02.2023 у справі №160/19098/21, від 14 листопада 2019 року у справі № №826/15063/18 (адміністративне провадження №К/9901/18029/19), в яких зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того у, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З урахуванням викладеного, оцінюючи заявлені позивачкою вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, виходячи з вищенаведених критеріїв, суд відзначає, що компенсація витрат на правничу допомогу за рахунок суб`єкта владних повноважень не повинна розглядатись особою, як сатисфакція за порушені права та нести надмірне фінансове навантаження на бюджет.

Суд враховує, що вказана справа не є складною, завершення її розгляду проводилось у письмовому провадженні без участі представників сторін. Сукупність правових актів, що регулюють спірні правовідносини, є незначною. Тлумачення змісту цих норм права не потребує докладання значних зусиль. Крім того, суд звертає увагу, що сума штрафу, накладеного згідно з спірними постановами становить в цілому 680 грн.

Тобто, стягнення повної вартості заявлених представником позивача таких послуг, не узгоджується з критеріями реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру і пропорційності, не є розумно обґрунтованим і, відповідно, такі витрати не можуть бути відшкодовані тільки лише через те, що вони дійсно понесені заявником (справедлива сатисфакція).

Таким чином, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, на підставі заперечень відповідача, суд приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 4500 грн.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, та згідно з вимогами частини 1 статті 139 КАС України, з Чернівецької міської ради, на користь позивача необхідно стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім того, суд вважає, що з урахуванням висновків щодо часткового задоволення позову, сплачена позивачем сума судового збору має бути частково компенсована позивачу пропорційно до розміру задоволених позивних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, що з огляду на проведені судом розрахунки складає 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючисть ст.ст. 19, 55, 56 Конституції України, ст.ст. 7, 14-2, 122, 219, 245, 246, 251, 254, 256, 277, 280, 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 5, 7-9, 21, 71-79, 132, 134, 139, 194, 205, 238, 241- 246, 249, 250, 255, 286 КАС України, ст. 23 Цивільного Кодексу України, суд,-

Ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії СЕ0159597 від 27.02.2025 року, виданою інспектором з паркування Казимір Ольгою Михайлівною про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу 340 грн. 00 коп., провадження у справі закрити.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії СЕ0160376 від 27.02.2025 року, виданою інспектором з паркування Казимір Ольгою Михайлівною про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу 340 грн. 00 коп., провадження у справі закрити.

У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань.

Стягнути з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань.

В задоволенні іншої частини вимог щодо стягнення судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: