Справа № 990/307/23
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Верховного Суду Банаська О. О., Гриціва М. І., Кривенди О. В., Пількова К. М., Ступак О. В., Уркевича В. Ю. щодо постанови Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) від 17 квітня 2025 року у справі № 990/307/23 (провадження № 11-51заі25) за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Рада національної безпеки і оборони України (далі - РНБО), Служба безпеки України (далі - СБУ), про визнання протиправним та часткове скасування указу Президента України
1. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 12 травня 2023 року № 279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 травня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» у частині введення в дію пункту (позиції) № 32 додатка 1 (далі - Указ від 12 травня 2023 року № 279/2023).
Вимоги обґрунтував тим, що цей Указ є необґрунтованим, протиправним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки глава держави видав його не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, підписав з протиправним використанням повноважень; цей Указ ухвалений упереджено, свавільно, недобросовісно, нерозсудливо, без дотримання принципу верховенства права та без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 16 січня 2025 року на підставі пункту 4 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позовну заяву залишив без розгляду через повторне неприбуття позивача та його представника на судове засідання без поважних причин.
Висновок про наявність підстав для залишення позову без розгляду суд обґрунтував тим, що позивач та/чи його представник повторно не прибули на судове засідання без поважних причин, притому що представник відповідача не наполягав на розгляді справи по суті, а просив суд залишити позов без розгляду.
Суд першої інстанції зауважив, що справа призначалася до розгляду неодноразово. Позивач та його представник повторно не з`являлися до суду для розгляду справи на судових засіданнях, призначених на 12 грудня 2024 року та 16 січня 2025 року. Обидві неявки на судові засідання не мали поважних причин. Те, що сторона позивача двічі поспіль не прибула на судові засідання для розгляду заявленого позову, зафіксовано у протоколах судових засідань від 12 грудня 2024 року та 16 січня 2025 року.
Також суд виснував про неможливість розгляду справи у зв`язку з неодноразовою неявкою позивача чи його представника без їхньої участі, позаяк у матеріалах справи наявні невирішені клопотання про поновлення строків для долучення доказів, а учасники справи ще не надали свої пояснення з приводу заявленого позову. Ці процесуальні дії мали відбуватись на призначених судових засіданнях.
3. ОСОБА_1 не погодився із цим рішенням суду і через свого представника звернувся до Великої Палати з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати його, а справу направити для продовження розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права та обмеження права на доступ до суду і правосуддя.
Зазначає, що після скасування Великою Палатою ухвали про залишення позовної заяви без розгляду головуючий суддя Білоус О. В. 07 листопада 2024 року постановив ухвалу, якою прийняв до свого провадження цю адміністративну справу, а її розгляд вирішив продовжити за правилами спрощеного позовного провадження та призначив її до розгляду на судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 10 годину 45 хвилин 12 грудня 2024 року.
Звертає увагу, що особливість розгляду справ за правилами спрощеного позовного провадження полягає в тому, що в такому провадженні нема стадії підготовчого засідання та судових дебатів, що значно зменшує строки розгляду таких справ.
Спрощене провадження може відбуватись як з викликом, так і без виклику сторін на підставі наявних матеріалів справи, тобто участь сторін у спрощеному позовному провадженні не є обов`язковою.
Вважає, що основна мета законодавця при визначенні порядку розгляду таких категорій спорів полягає у судовому контролі дотримання засад адміністративного судочинства вищими посадовими особами та органами держави при здійсненні ними повноважень у спрощеному порядку для їх швидкого розгляду і ухвалення рішення по суті спору.
Відтак доводить, що у рамках спірних правовідносин при розгляді справ за правилами спрощеного позовного провадження (що є явним у цій справі) участь сторін та їх представників (крім випадків, коли така участь визнається судом обов`язковою при відкритті провадження у справі та/або прийнятті справи до свого провадження) не є обов`язковою.
Неявка сторони чи її представника не є перешкодою для розгляду справи судом як у випадку першої неявки, так і у випадку повторної неявки позивача (його представника) незалежно від поважності чи неповажності причин неявки позивача чи його представника.
Звертає увагу, що суд, коли ухвалював судове рішення про повторне прийняття до свого провадження справи, явку сторін та учасників справи обов`язковою не визнавав.
Гадає, що за наявними матеріалами справи перша неявка позивача після того, як суд ухвалив рішення про його обов`язкову участь у цій справі, сталася лише 16 січня 2025 року. Через це висновок суду першої інстанції про те, що і позивач, і його представник (повноваження якого були припинені) повторно не прибули на судове засідання, призначене на 16 січня 2025 року, є необґрунтованим, передчасним та безпідставним, що зрештою призвело до винесення судом першої інстанції необґрунтованого рішення, ухваленого з грубим порушенням норм процесуального права, й обмеження права позивача на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Звертає увагу на упереджене ставлення головуючого судді, який в ухвалі про прийняття до провадження справи (від 07 листопада 2024 року) висловив свою незгоду з постановою Великої Палати від 10 жовтня 2024 року, якою цей суд скасував ухвалу суду першої інстанції від 07 серпня 2024 року про залишення позову без розгляду через повторне неприбуття позивача та його представника на судове засідання без поважних причин. Вважає, що надалі всі дії судді були направлені на обмеження його права на доступ до суду.
З покликанням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) повідомляє, що ключовим для оцінки правомірності дій суду першої інстанції має бути не спосіб їх вчинення, а їх здатність забезпечити досягнення мети - інформування особи про судове засідання. Вручення повісток є гарантією забезпечення одного й того самого права - права на справедливий суд, елементом якого є право знати про суд (як про процес - засідання, так і про результат - рішення) і право на доступ до суду.
Не погоджується автор скарги з мотивувальною частиною оскаржуваної ухвали, зокрема з її формулюваннями, що «колегія суддів дійшла висновку про неможливість розгляду справи у зв`язку з неодноразовою неявкою позивача чи його представника у їх відсутність, оскільки в матеріалах справи наявні невирішені клопотання про поновлення строків для долучення доказів, а учасники справи ще не надали свої пояснення з приводу заявленого позову» і що «вказані процесуальні дії мали відбуватись у призначених судових засіданнях». Щодо цього повідомляє, що такого змісту мотивування не відповідає дійсності та вже було предметом апеляційного перегляду під час оскарження попередньої ухвали про залишення позовної заяви без розгляду від 07 серпня 2024 року.
Покликається на нерозуміння того, які клопотання суд першої інстанції ще не розглянув [які потребували участі позивача для їх розв`язання], адже після 23 травня 2024 року (фактично коли слухалась справа по суті з наданням пояснень у справі) будь-яких клопотань від інших учасників справи до суду (окрім усних клопотань представника відповідача про залишення позову без розгляду) не надходило.
Окремо просить зважити на нерелевантне застосування судом першої інстанції правових позицій Великої Палати в оскаржуваній ухвалі [постанови від 18 грудня 2019 року у справі № 9901/949/18 (провадження № 11-1179заі19), від 27 травня 2020 року у справі № 9901/11/19 (провадження № 11-122заі20), від 20 липня 2023 року у справі № 9901/439/21 (провадження № 11-155заі22), від 08 лютого 2024 року у справі № 990/89/23 (провадження № 11-187заі23)], оскільки вони ніяким чином не узгоджуються з обставинами та правовідносинами в цій справі.
Нагадує, що мотивувальна частина оскаржуваної ухвали ідентична мотивувальній частині ухвали про залишення позову без розгляду, яка була скасована раніше. На думку апелянта, ця схожість переконує у формальному підході суду першої інстанції до рішення про залишення позову без розгляду з відомих причин і підтверджує, що оскаржене рішення ухвалене всупереч приписам адміністративного судочинства.
Суд першої інстанції порушив один з основних правових принципів адміністративного судочинства - принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, прояв якого, в розумінні апелянта, полягає в тому, що суд визнає неявку позивача та його представника неповажною й такою, що перешкоджає розгляду справи, натомість неявку інших учасників справи (СБУ, РНБО) не визнає такою, що перешкоджає розгляду справи, і такою, що обмежує їхні права.
Вважає, що будь-яких об`єктивних причини, що перешкоджали розгляду цієї справи без участі позивача, суд не навів, окрім згадки про невирішені клопотання.
Суд першої інстанції безпідставно застосував практику ЄСПЛ [справа «Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) ], позаяк посилання на пункт 35 цього рішення є недоречним, адже цим пунктом ЄСПЛ, оцінюючи факти і норми законодавства Іспанії, зробив інший висновок, аніж той, про який було зазначено в оскаржуваному рішенні.
Вважає, що суд не тільки не застосував практику ЄСПЛ в аналогічних спорах, але й перекрутив їхній зміст, що є черговим свідченням недотримання Конвенції та приписів Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Вказує на грубе порушення судом закону в частині дотримання строків розгляду справи не з вини позивача, розгляд якої у разі дотримання строків суд мав би завершити до 12 грудня 2024 року.
4. СБУ вважає вимоги апеляційної скарги безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, а оскаржувану ухвалу - такою, що постановлена відповідно до положень чинного процесуального законодавства.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2025 року - без змін. Стверджує, що суд першої інстанції повно та правильно встановив обставини справи, дослідив докази у справі, надав їм правильну юридичну оцінку і в аспекті наведеного ухвалив обґрунтоване судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Переконує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
5. Велика Палата за наслідками апеляційного перегляду прийняла постанову, якою задовольнила апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасувала ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2025 року та направила справу № 990/307/23 до суду першої інстанції для продовження розгляду.
6. Велика Палата виходила з того, що позивач не був належним чином повідомлений про розгляд справи 12 грудня 2024 року, тому неприбуття в судове засідання на 16 січня 2025 року було тільки першим. А оскільки частинап`ята статті 205 та пункт 4 частини першої статті 240 КАС України визначають, що обов`язковою умовою для ухвалення судом рішення про залишення позовної заяви без розгляду є повторна неявка позивача в судове засідання без поважних причин, то не було підстав для ухвалення рішення про залишення позовної заяви без розгляду через повторне неприбуття позивача в судове засідання.
07 листопада 2024 року судова повістка про виклик у судове засідання на 12 грудня 2024 року направлена позивачу на адресу реєстрації: АДРЕСА_1 та адресу для листування: АДРЕСА_2 . Поштове відправлення з повісткою, направлене ОСОБА_1 на адресу реєстрації, було повернуто до суду з поміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», а судова повістка про виклик у судове засідання на 12 грудня 2024 року направлена ОСОБА_1 на адресу для листування, отримана 13 листопада 2024 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з підписом.
Представник позивача Лещенко О. В. отримав судову повістку в електронному кабінеті 07 листопада 2024 року о 21 год 05 хв, проте 08 листопада 2024 року від Лещенка О. В. до суду першої інстанції надійшла заява про припинення його повноважень як представника позивача у справі № 990/307/23.
Далі Велика Палата виснувала, що оскільки Лещенко О. В. не мав повноважень представляти інтереси ОСОБА_1 , про що адвокат повідомив суд 08 листопада 2024 року, то надіслання судової повістки про розгляд справи на 12 грудня 2024 року на адресу для листування позивача, яка збігається з адресою офісу адвоката Лещенка О. В., а також отримання цієї ж судової повістки в електронному кабінеті адвокатом не можна вважати фактом того, що позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи 12 грудня 2024 року.
Велика Палата вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду мав ужити всіх необхідних заходів для повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, зокрема шляхом надсилання судової повістки про розгляд справи 12 грудня 2024 року на альтернативні адреси, які позивач зазначив в апеляційній скарзі, а також на електронну пошту та телефонограмою. Позаяк таких дій суд першої інстанції не вчинив, то це призвело до неналежного неповідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи за його участю.
7. Ми не можемо погодитися з такими висновками більшості наших колег, тож ураховуючи процесуальну можливість, визначену частиною третьою статті 34 КАС України, вважаємо за необхідне письмово викласти свою окрему думку, яка загалом полягає в тому, що Велика Палата з огляду на зміст оскаржуваної ухвали, доводи апеляційної скарги, хронологію і процесуальну поведінку ініціатора звернення до суду не мала достатніх підстав для ухвалення рішення про скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду.
8. Для більшої ясності вважаємо за необхідне ще раз та детальніше пригадати обставини справи, за якими, після того як Велика Палата скасувала ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, головуючий суддя Білоус О. В. 07 листопада 2024 року виніс ухвалу, якою прийняв до свого провадження цю адміністративну справу, а її розгляд продовжив провадити за правилами спрощеного позовного провадження та призначив її до розгляду на судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 10 годину 45 хвилин 12 грудня 2024 року.
Повідомлення про дату та час судового засідання сторін суд здійснив шляхом направлення повісток про виклик. Позивачу ОСОБА_1 повістку направлено поштовим відправлення на адреси, які він указав: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , а його представнику адвокату - Лещенку О. В. на адресу: АДРЕСА_2. До того ж представнику позивача повістку було направлено в його електронний кабінет 07 листопада 2024 року о 21 год 05 хв.
Як видно з матеріалів справи, поштове відправлення, адресоване ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), було отримане 13 листопада 2024 року, а інше поштове відправлення з повісткою, яке було скероване ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , - було повернуте до суду із поміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою».
Наступного дня (08 листопада 2024 року) до суду надійшла зава Лещенка О. В. , у якій її автор повідомив суд про припинення його повноважень як представника ОСОБА_1 у цій справі.
На судове засідання, призначене на 12 грудня 2024 року, позивач та/або його представник не прибули, і на цьому судовому засіданні (12 грудня 2024 року) суд визнав неявку позивача та його представника неповажною, оскільки жодних заяв чи клопотань про причини неявки до суду від них не надходило. Судове засідання було відкладено на 09 годину 45 хв 16 січня 2025 року.
Інших поштових адрес ні позивач, ні його представник не зазначали (не повідомляли) як спосіб комунікації із судом ні на час подання позову, ні на час ухвалення оскаржуваної ухвали. Матеріали справи також не містять інформації, як б указувала на те, що позивач чи його представник бажав би отримувати від суду повістки (повідомлення) в інший спосіб, ніж отримання поштового повідомлення.
На судове засідання 16 січня 2025 року позивач та/або його представник повторно не прибули, жодних заяв чи клопотань до суду не подавали.
Представник відповідача в судовому засіданні просив залишити без розгляду позов через повторну неявку позивача та його представника в судове засідання без поважних причин. На розгляді справи по суті на підставі наявних в ній доказів не наполягав.
Представник третьої особи - СБУ у судовому засіданні просив клопотання представника відповідача задовольнити, а представник РНБО у судове засідання не з`явився без поважних причин, його явку на судове засідання обов`язковою суд не визнавав.
16 січня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виніс ухвалу, якою на підставі пункту 4 частини першої статті 240 КАС України клопотання представника Президента України задовольнив, залишив без розгляду позовну заяву через повторне неприбуття позивача та його представника на судове засідання без поважних причин.
9. Суд першої інстанції, коли ухвалював рішення про залишення позовної заяви без розгляду, керувався таким.
Згідно із частиною другою статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
За приписами частини одинадцятої статті 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Суд першої інстанції визнав, що обидві неявки позивача та/або його представника на судові засідання є неповажними, що зафіксовано у протоколах судових засідань від 12 грудня 2024 року та 16 січня 2025 року.
Далі суд зазначив, що в розумінні КАС України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а тому позивач та його представники зобов`язані брати участь у судових засіданнях та обстоювати свої позовні вимоги, проявляти процесуальну активність.
Приписи статті 205 КАС України є певною формою реалізації гарантій особи на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права.
Правила цієї статті встановлюють умови та підстави, спрямовані на те, щоб учасники судового процесу й, зокрема, суд не могли свавільно обмежити право особи на судовий розгляд справи по суті заявлених вимог через ухвалення будь-якого виду судового рішення, що припинить провадження у справі. Водночас правила цієї статті встановлюють наслідки та умови, які можуть настати для особи, яка не дотримується правил (процесу) судового провадження.
Частина п`ята статті 205 КАС України сформульована таким чином, що дає суду можливість залишити позовну заяву без розгляду, що має вигляд застосування до особи, яка ініціювала позовне провадження, своєрідної форми відповідальності за дії, пов`язані з неявкою на засідання суду.
Законодавче формулювання у частині п`ятій статті 205 КАС України «…якщо неявка перешкоджає розгляду справи…» означає, що суд може розглянути позов по суті, однак не зобов`язаний цього робити. Це законодавче формулювання змістовно викладене у вигляді умови, яка в кожному конкретному випадку (правовій ситуації, казусові) повинна оцінюватися окремо в межах відповідних спірних правовідносин, які диктують її застосування.
З покликанням на Конвенцію та практику ЄСПЛ [пункт 35 рішення від 07 липня 1989 року у справі «Юніан Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain)] та висновки Великої Палати, викладені у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 9901/949/18 (провадження № 11-1179заі19), від 27 травня 2020 року у справі № 9901/11/19 (провадження № 11-122заі20), від 20 липня 2023 року у справі № 9901/439/21 (провадження № 11-155заі22), від 08 лютого 2024 року у справі № 990/89/23 (провадження № 11-187заі23), суд виснував, що у дотриманні стандартів доступу до суду, передбачених пунктом 1 статті 6 Конвенції, важливе значення має добросовісна поведінка позивача та його представника, проте вони наведених принципів не дотримались і, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судових засідань, у розумінні статей 124, 126 КАС України у судові засідання не прибули без поважних причин.
Поза тим суд виходив з того, що неможливо провадити розгляд справи у зв`язку з неодноразовою неявкою позивача чи його представника без їхньої участі, оскільки матеріали справи містять невирішені клопотання про поновлення строків для долучення доказів та існує потреба заслухати пояснення сторони з приводу заявленого позову. Суд акцентував на тому, що ці процесуальні дії мали відбуватись у призначених судових засіданнях.
З огляду на повторне неприбуття позивача та його представника на судове засідання без поважних причин, з уваги на те, що представник відповідача не наполягав на розгляді справи по суті, а просив суд залишити позов без розгляду, суд підсумував, що цей адміністративний позов підлягає залишенню без розгляду.
10. На жаль, більшість суддів Великої Палати не сприйняли (не визнали слушними) висновки суду першої інстанції, позаяк гадали, що суд, коли повідомляв позивача про те, що розгляд справи призначений на 12 грудня 2024 року, не вжив усіх необхідних заходів для повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, шляхом надсилання судової повістки про розгляд справи 12 грудня 2024 року на альтернативні адреси, зазначені позивачем в апеляційній скарзі, а також на електронну пошту та телефонограмою, що призвело до неналежного неповідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи за його участю.
Інакше кажучи, Велика Палата не заперечує того, що представник позивача був повідомлений про час та місце розгляду справи (попри те, що на наступний день після отримання повідомлення від суду подав заяву про припинення повноваження представника [ймовірно, через розірвання / закінчення строку дії договору про надання правничої допомоги]), а також того, що повістка була направлена судом на адресу для листування (АДРЕСА_2) і була отримана 13 листопада 2024 року, але вважає, що ці відомості не підтверджують належність повідомлення позивача про дату та час судового засідання.
Коли позивач довірив своєму представнику складати позовну заяву, то можна припустити, що позивач узгодив адресу, за якою він (позивач) воліє комунікувати із судом (АДРЕСА_2). Власне таку адресу представник позивача виділив серед інших двох адрес, зазначених у позовній заяві.
Справді, адреса, яку позивач зазначив для листування, і адреса представника позивача є однакові. Правдою є й те, що невдовзі після отримання судової повістки про виклик на судове засідання на 12 грудня 2024 року представник повідомив суд про припинення повноваження представника. Тоді правдою має бути й те, що представник позивача, не важить - до чи після досягнення угоди про припинення договору представництва, отримав повістку про виклик на судове засідання і для себе, і для свого довірителя (можливо, колишнього) за раніше зазначеною адресою для листування.
Згодом представник позивача повідомив про припинення договору представництва інтересів позивача, але не заперечив, що повістка про виклик позивача на судове засідання надійшла на зазначену позивачем адресу для листування - АДРЕСА_2). Ця повістка таки була отримана. Ба більше, хоча представник позивача заявив про припинення представництва, проте ні він, ні сам позивач не повідомили про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби, не назвали нові адреси, електронний кабінет чи інші засоби зв`язку, можливості, шляхом використання яких їх можна буде сповістити про дати та час судового засідання, і тим самим дозволили на виконання вимог частини першої статті 131 КАС України надсилати їм повістки за останньою відомою суду адресою з розумінням того, що така повістка може вважатися врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
11. У зв`язку з наведеним мали б отримати, як на наше бачення, відповідну кваліфікацію наступні кроки представника позивача, пов`язані з надсиланням до суду заяви про припинення повноваження вже після отримання судової повістки, неповідомлення свого довірителя про виклик до суду, а згодом укладення нової угоди про надання правової допомоги, написання та подання від імені позивача апеляційної скарги, у якій колишній (новий представник) мовить про брак підстав для залишення позовної зави без розгляду через повторну неявку позивача, - в аспекті істинності, щирості дії сторони позивача у відповідь на отримані від суду повістки про виклики.
12. КАС України чітко передбачає, що часом вручення повістки, зокрема, вважається день вручення судової повістки під розписку та день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи (пункти 1, 2 частини першої статті 127 КАС України), а частина десята статті 126 цього Кодексу говорить, що вручення повістки представнику учасника справи вважається також врученням повістки і цій особі.
Наведене вище дає підстави стверджувати, що у нашій справі суд першої інстанції, після того як отримав повідомлення про отримання, що представник позивача в електронному кабінеті отримав судову повістку (представник ще мав повноваження і мав доступ до електронного кабінету), а також, коли до суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового повідомлення із відміткою про отримання судової повістки, мав всі підстави обґрунтовано констатувати, що позивач належним чином був повідомлений про судове засідання, призначене на 12 грудня 2024 року, і вживати якихось інших заходів, приміром, направляти судові повістки на вказану у позовній заяві адресу місця роботи позивача (Верховна Рада Україна, знаючи із загальнодоступної інформації про позбавлення позивача статусу народного депутата України ще 13 січня 2023 року), і направляти судові повістки на електронну пошту та/чи повідомляти телефонограмою не було жодних підстав.
13. Окремо хочемо зазначити те, що Велика Палата сфокусувала свою увагу на тому, чи отримував позивач судовий виклик на 12 грудня 2024 року, проте оминула увагою суть змісту апеляційної скарги, з якої чітко проглядається, що позивач не заперечує того, що йому було відомо про судове засідання 12 грудня 2024 року; він не спростовує, що йому надсилалися повістки про виклики на названі ним адреси і що такі повідомлення надходили. Нагадаємо, що основними доводами апеляційної скарги позивача були міркування про відсутність процесуальних законодавчих передумов для ухвалення оскарженого рішення або, інакше кажучи, що суд першої інстанції, попри його неявки на судові засідання, міг ухвалити рішення по суті спору. Позивач наполягав, що якщо суд першої інстанції призначив розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження і участь сторін у такому спрощеному позовному проваджені є необов`язковою, то тоді неявка позивача на судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті під час розгляду справ за правилами спрощеного позовного провадження, окрім випадків, коли явка сторін судом визнана обов`язковою. Апелянт наголошував, що у справі за його позовом явка позивача на судове засідання (12 грудня 2024 року) такою не визнавалася.
14. У розумінні КАС України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а тому позивач та його представники зобов`язані брати участь у судових засіданнях та обстоювати свої позовні вимоги, проявляти процесуальну активність.
За частиною другою статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також процесуальний закон передбачає, що позивач чи автор апеляційної скарги свої доводи мусить письмово викласти та обґрунтувати, а суд мусить такі доводи розглянути та сказати чіткою та зрозумілою мовою судового рішення, чому такі доводи підлягають задоволенню, або ж навпаки - чому їх не варто брати до уваги та не зважати на них.
Отож, попри зміст доводів і їх спрямованість, вони (ці доводи) в рамках обставин цієї справи не заперечували того факту, що позивач двічі поспіль не з`явився на судове засідання без поважних причин. Хоча про дату, час та місце судового розгляду справи суд повідомляв його завчасно, а між датами судових засідань було достатньо часу для того, щоб дізнатися про день судового розгляду його позовних вимог і визначитися з форматом участі на засіданні суду (очна або онлайн участь, доручити представляти його в суді уповноваженому представнику, листовне (електронне) звіщення суду про можливість розгляду його справи без його участі з вираженням свого ставлення до заявлених позовних вимог тощо), позивач ОСОБА_1 ні сам, ані уповноважений ним представник на судове засідання не з`явилися, будь-яких пояснень про причини неявки не повідомили. Вкотре треба нагадати, як прочитується зі змісту апеляційної скарги, апелянт на ділі не спростовує того, що він двічі викликався повістками на судові засідання, і того, що він не має (принаймні, не назвав, не описав) фактів, які б своєю непереборністю завадили йому з`явитися на засідання суду.
Позивач фактично не заперечив і того, що він після першого скасування ухвали суду першої інстанції (від 07 серпня 2024 року) про залишення позову без розгляду і продовження розгляду справи жодним способом не виразив свого ставлення до заявленого ним позову, приміром, чи він підтримує (продовжує підтримувати) його, чи не бажає відмовитися від позовних вимог або урегулювати спір миром, зрештою, чи бажав він, аби розгляд справи провадився без його участі, і яке рішення «пропонує» ухвалити суду тощо.
Не висловив апелянт й аргументів проти того, чому вирішив не виконувати вимоги частини другої статті 124 КАС України, які приписували йому як учаснику справи виконати обов`язкові приписи процесуального закону - з`явитися на судове засідання за судовою повісткою про виклик, або чому він як учасник справи на виконання частини другої статті 131 цього Кодексу у разі, коли не мав змоги (можливості) з поважних причин прибути до суду, не виконав обов`язку і завчасно не повідомив про це суд.
16. Ми вважаємо також, що право особи на справедливий та публічний розгляд її справи кореспондується із обов`язком добросовісно користуватися своїми правами. Позивач (як особа, яка ініціює подання позову до суду) має цікавитись ходом своєї справи та результатами окремих судових засідань, зокрема, ознайомлюватися з відомостями, наявними у вільному доступі, як-то на вебсайті суду, чи взяти участь у розгляді справи поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів, або ж зареєструватися в кабінеті електронного суду і мати можливість доступу до всіх матеріалів справи онлайн.
Жодним чином не хочемо нівелювати обов`язок суду щодо повідомлення про дату, час і місце розгляду справи учасників судового процесу, проте коли позивач після скасування Великою Палатою (10 жовтня 2024 року) ухвали суду першої інстанції від 07 серпня 2024 року про залишення позову без розгляду через повторне неприбуття позивача та його представника на судове засідання без поважних причин, а такій ухвалі (від 07 серпня 2024 року) передували щонайменше два судових засідання, не цікавиться своєю справою, а розриває (припиняє) угоду зі своїм представником (після отримання ним судової повістки), і в часі з дня подання позову (13 листопада 2023 року) це триває майже півтора роки, то це має трактуватися щонайменше як небажання позивача отримати результати розгляду поданого ним позову по суті.
Ми гадаємо, що норми процесуального закону зобов`язують суд постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився на судове засідання або не повідомив про причини неявки. Такі «жорсткі» вимоги напряму пов`язані з правом позивача самостійно розпоряджається процесуальними правами, які визначені КАС України, і мають на меті дисциплінувати, стимулювати позивача як ініціатора судової тяжби належним чином користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Процесуальний закон передбачає, що у разі, коли позивач не може взяти участь у судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності, і таке право можна реалізувати на будь-якій стадії розгляду справи.
У нашій справі позивач через свого представника намагається показати, що діє в рамках процесуального закону (вказує про відсутність законодавчого обов`язку реєструватися в електронному кабінеті, відсутність прямої норми цікавитися результатами розгляду поданого позову) і ніби створює ілюзію правомірної поведінки, проте імпліцитно проявляє свою неповагу до суду та інших учасників судового процесу. Використання позивачем своїх прав не за призначенням процесу, який покликаний на справедливий, неупереджений, швидкий судовий розгляд з метою захисту заявлених порушених прав чи свобод, вказує на зловживання процесуальними правами, яке має бути припинено шляхом ухвалення відповідного судового рішення, і таке судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства.
17. Отже, на наш погляд, апеляційна скарга представника позивача Лещенка О. В. не підлягала задоволенню, оскільки не було підстав для втручання в оскаржувану ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду з підстав повторної неявки позивача (його представника).
Судді: М. І. Гриців