Справа № 520/3714/25
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 р. № 520/3714/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тітова О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ :

Позивачка, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (61057, Харків, вул. Г.Сковороди, 46 ), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.10.2024 №№, , , , 0, 0; рішення від 07.10.2024 №0; вимогу про сплату боргу від 07.10.2024 №0.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у статусі фізичної особи-підприємця не допускала перевищення граничної суми для перебування на спрощеній системі оподаткування, за 2018 рік належним чином подала декларацію, складену на підставі даних Книги обліку доходів, протилежний висновок податкового органу ґрунтується на припущеннях, не підтверджених належними і допустимими доказами, а саме лише внутрішніми базами даних податкового органу, до яких вона не має доступу. Стверджує, що тривалість часу, що минув з дати встановленого порушення у 2018 році обмежила її у можливостях спростування цих припущень, а відповідач, маючи всю інформацію з 2019 року, діяв недобросовісно і нерозсудливо, не витребувавши жодних пояснень протягом 6 років; не надав можливості взяти участь у перевірці і зволікав із діями всупереч принципу розумних строків. Крім того, з посиланнями на практику ЄСПЛ, вважає, що з огляду на непропорційно значний розмір фінансових санкцій до неї мають застосовуватись положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В цьому контексті позивачка не була забезпечена належним рівнем процесуальних гарантій, зокрема: мала обмежені можливості для спростування даних, які виникли за межами її контролю, не була повідомлена про початок формування претензій протягом шести років, була позбавлена можливості надати документи або отримати інформацію від контрагентів у зв`язку з бойовими діями та об`єктивною втратою доказів.

Відповідач проти позову заперечував, згідно із наданим до суду відзивом на позов просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що оскаржувані в даній справі податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога є законними та обґрунтованими, винесеними відповідно до чинного законодавства, а позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 адміністративний позов було прийнято та відкрито провадження.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 задоволено клопотання позивачки про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні ВП № 76825026 від 20.01.2025.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Враховуючи викладене, суд розглядає справу за наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

Суддя у період з 28.04.2025 по 02.05.2025 перебував у відпустці.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивачка як фізична особа - підприємець була зареєстрована 09.08.1996, про що внесено запис № 0130586, з 21.10.2021 діяльність припинено. Основним видом діяльності була оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (КВЕД 45.31).

Наказом відповідача від 08.07.2024 №2951-п призначено провести з 22.08.2024 документальну позапланову невиїзну перевірку позивачки за період 01.01.2018-22.10.2021 (по ЄСВ за період з 01.01.2011 по 22.10.2021) у зв?язку з отриманням відомостей від державного реєстратора щодо припинення підприємницької діяльності платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . В наказі містяться посилання на підпункт 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 та на підпункт 69.35-1 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України.

За наслідками документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 по 22.10.2021 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства, за період з 01.01.2011 по 22.10.2021 з питань повноти, своєчасності нарахування та сплати єдиного соціального внеску представниками відповідача було складено акт №4114/2040-24-10-07/ НОМЕР_1 від 04.09.2024.

Актом зафіксовані порушення підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, пункту 167.1 статті 167, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, заниження податкових зобов`язань по податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 401 023,06 грн; п. п. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16, п. п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.5, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України в частині неподання податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2019, 2020, 2021 роки; п.п. 1 п. 293.4 ст. 293, п. 295.4 п. 295.7 ст. 295, пп. 296.5.1 , пп. 296.5.2 пп. 296.5 ст.296 Податкового кодексу України у частині заниження податкових зобов`язань по єдиному податку до сплати в бюджет за 2018 рік на загальну суму 12 847,18 грн; вимог пункту 1 частини 2 статті 6, пункту 2 частини 1 статті 7, частини 8 статті Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та розділу IV «Інструкції про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 20.04.2015 №449, а саме заниження сум ЄСВ на загальну суму 342840,95 грн; п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI , а саме несвоєчасне подання звіту з єдиного внеску за 2021 рік; пункту 181.1 статті 181, пунктів 183.1,183.2, 183.10 статті 183, пункту 187.1 статті 187, підпункту а) пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України, а саме заниження податкового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 213 240,90 грн; п.п.1.4 п.161 підрозділу 10 Перехідних положень та п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України; заниження зобов?язання зі сплати військового збору із сум чистого оподатковуваного доходу всього на загальну суму 33 418,59 грн; п. п. 16.1.5, п. п. 16.1.12 п. 16.1 ст. 16, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України в частині незабезпечення зберігання первинних документів, облікових та інших

На підставі акту перевірки від 21.01.2019 №167/20-40-13-06-08/ НОМЕР_2 Головним управлінням ДПС у Харківській області визначено такі суми грошових зобов?язань: податковим повідомленням-рішенням № від 10.10.2024 єдиний податок з фізичних осіб в розмірі 12847,18 грн та фінансові санкції в розмірі 3211,80 грн; податковим повідомленням-рішенням № від 10.10.2024 податок на доходи фізичних осіб в розмірі 401023,06 грн та фінансові санкції в розмірі 52276,56 грн; податковим повідомленням-рішенням № від 10.10.2024 фінансові санкції в розмірі 1020 грн за неподання декларацій про майновий стан та доходи за 2019, 2020, 2021 роки; податковим повідомленням-рішенням № від 10.10.2024 податок на додану вартість в розмірі 213240,90 грн та фінансові санкції в розмірі 53310,23 грн; податковим повідомленням-рішенням №0 від 10.10.2024 військовий збір в розмірі 33418,59 грн та фінансові санкції в розмірі 8354,65 грн; податковим повідомленням-рішенням №0 від 10.10.2024 фінансові санкції за незабезпечення зберігання документів протягом встановленого строку; вимогою про сплату боргу №0 від 07.10.2024 єдиний соціальний внесок в розмірі 342840,95 грн; рішенням №0 від 07.10.2024 штрафні санкції на донараховані 342840,95 грн єдиного соціального внеску в розмірі 139688,42 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Контролюючий орган в акті перевірки зазначив, що аналізом ЦБД ДРФО було встановлено, що за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 сума коштів від здійснення господарської діяльності (ознака « 157»), що надійшла позивачці від Національної академії Національної Гвардії України (), Військова частина НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), ДНВП «Об?єднання Комунар» (), Військова частина НОМЕР_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) становила 1585647,85 грн. Таким самим методом представники відповідача визначили суми доходів позивачки за 2019 рік (1035237,5 грн), 2020 рік (362717,88 грн), 2021 рік (645129,00 грн). Висновок про обсяг доходу за 2018-2021 роки, зроблений органом владних повноважень на підставі даних, які вищезгадані контрагенти позивачки надавали у складі повідомлень за формою податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (1-ДФ, 4-ДФ), з ознакою « 157 дохід, виплачений самозайнятій особі». На запити контролюючого органу щодо документального підтвердження цих сум контрагенти з різних причин по суті не відповіли (детально викладено на стор. 8-17 акту перевірки), будь-яких інших доказів на підтвердження цієї інформації суду не представлено.

Відповідно до пункту 18.1 статті 18 Податкового кодексу України, податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Відповідно до визначення, наведеного у підпункті 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб юридична особа, самозайнята особа, які зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм.

Отже податковим агентом визнається особа, яка не лише виплачує дохід фізичній особі, але й нараховує, утримує та сплачує податок до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №825/809/16.

Статтею 51 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено обов?язок платників податків, в тому числі податкових агентів, подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків.

Оскільки контрагенти позивачки, фізичної особи-підприємця, відповідно до пункту 177.8 ст. 177 Податкового кодексу України не утримували і не сплачували податки від її імені і за її рахунок, їх не можна вважати податковими агентами. У них відсутній встановлений законом обов?язок подання відомостей щодо виплачених підприємцю доходів і відповідальність, передбачена ст. 119 Податкового кодексу України за неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не в повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків.

Поряд із цим суд зауважує, що відповідно до статей 72, 74, 83 Податкового кодексу України, для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є, зокрема податкова інформація (83.1.2). Такою є, в тому числі, інформація, що надійшла від платників податків та податкових агентів (72.1.1) Податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, зберігається в базах даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - Інформаційні системи) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику. Внесення інформації до баз даних Інформаційних систем та її опрацювання здійснюються контролюючими органами.

Виходячи з цього, суд вважає відомості, які отримані з Інформаційних систем, допустимими доказами, однак з огляду на інші обставини суд не надає їм оцінку на достовірність і достатність і не розглядає їх перевагу порівняно з іншими.

Надалі, оскільки встановлена на підставі податкової інформації представниками відповідача сума доходу позивачки за 2018 рік (1585647,85 грн) перевищувала граничний розмір для платників єдиного податку 2 групи (1500000 грн), визначений пунктом 291.4 статті 291 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час, який охоплений перевіркою), відповідач застосував наступні наслідки: нарахував на суму перевищення (85647,85 грн) єдиний податок за ставкою 15% за 2018 рік; до доходів наступних років нарахував усі податки в порядку і у розмірах як для фізичної особи-підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування; зробив висновок про невиконання нею обов?язку подання загальної декларації про майновий стан та доходи у наступних роках.

З приводу цих висновків відповідача суд зазначає наступне.

Відповідно до поданої позивачкою 06.02.2019 податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2018 рік її дохід склав 1442605,85 грн. Такий самий річний обсяг доходу відображено у Книзі обліку доходів ФО-П Белової, зареєстрованої податковим органом за №10504 та веденої з 05.01.2015 року.

Єдиним порушенням, яке встановив податковий орган на підставі податкової інформації, є заниження річного доходу, відображеного позивачкою у поданій декларації за 2018 рік, із одночасним перевищенням граничного розміру доходу на 85647,85 грн. Усі подальші висновки акту перевірки і оспорювані акти суб?єкта владних повноважень ґрунтуються виключно на цьому факті, який відповідач вважає встановленим.

Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що з огляду на відсутність у неї документів за 2018 рік і неможливість провести звіряння розрахунків у зв?язку з великим проміжком часу, що минув, вона позбавлена можливості докладно спростувати цей висновок, який цілком міг бути наслідком помилки третіх осіб. Вона позбавлена права захищатися через тривалість часу, що сплинув з моменту здійснення спірних операцій.

З огляду на аргументи сторін суду належить встановити відповідно до вимог статті 2 КАС України, чи діяв відповідач в межах своїх повноважень і у спосіб, передбачений законом, насамперед у контексті неординарно тривалого часу, що минув з 2018 року.

Пункт 102.1 статті 102 Податкового кодексу України визначає, що контролюючий орган може провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, за днем її фактичного подання.

Водночас підпунктом 102.3.2 пункту 102.3 тієї ж статті встановлюється, що відлік строку давності зупиняється на будь-який період, протягом якого контролюючому органу згідно із законом та/або рішенням суду заборонено проводити перевірку (перевірки) платника податків.

У період дії спірних правовідносин така заборона існувала, і тому суду слід встановити загальну тривалість періоду, протягом якого вона була запроваджена.

У 2019 році і аж до 18 березня 2020 року не існувало заборон на проведення будь-яких видів перевірок платників податків.

Суд зауважує, що за наявності розбіжностей між даними Інформаційних систем та поданою декларацією ніщо не заважало податковому органу ініціювати позапланову перевірку позивачки в цей проміжок часу.

Пункт 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України встановив зупинення перебігу усіх строків давності, встановлених статтею 102 Податкового кодексу України, на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Дію пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України зупинено на період дії воєнного, надзвичайного стану згідно з пунктом 2 розділу II Закону № 2120-IX від 15 березня 2022 року, який набрав чинності 17 березня 2022 року. Цим же Законом до Податкового кодексу України були внесені певні зміни, зокрема, статтю 102 доповнено пунктом 102.9 такого змісту: «На період дії правового режиму воєнного, надзвичайного стану зупиняється перебіг строків, визначених цим Кодексом, іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи».

Водночас 07 березня 2022 року набрав чинності Закон України № 2118-IX від 03 березня 2022 року, яким підрозділ 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено пунктом 69, зокрема, підпункт 69.9 якого встановив, що для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Положення Податкового кодексу України щодо зупинення усіх строків були чинними до 27 травня 2022 року (дата набрання чинності Законом України № 2260-IX від 12 травня 2022 року). З цього дня у податковому законодавстві з?явились винятки, на які зупинення строків не поширювалося, зокрема, щодо строків проведення фактичних та документальних позапланових перевірок. Закон України № 2118-IX від 03 березня 2022 року шляхом доповнення підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України пунктом 69, зокрема, підпунктом 69.2 встановив мораторій на проведення будь-яких видів перевірок.

Такий «суцільний» мораторій діяв до 17 березня 2022 року, водночас мораторій на проведення документальних позапланових перевірок, що проводяться на підставі підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України остаточно був скасований з 27 травня 2022 року.

Підпункт 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України встановлює декілька самостійних підстав для проведення документальної позапланової перевірки, які можуть застосовуватися як у сукупності, так і кожна окремо. Наявність будь-якої з зазначених підстав, серед яких є припинення діяльності фізичної особи-підприємця, зумовлює виникнення у контролюючого органу права на проведення документальної позапланової перевірки. Виникнення такого права є достатньою підставою для призначення і проведення перевірки, яке має бути реалізоване з обов?язковим дотриманням інших умов, встановлених Податковим кодексом України (зокрема, дотриманням вимог статей 81, 82 Податкового кодексу України), і обмежене виключно граничним строком, про який йдеться у статті 102 Податкового кодексу України (з урахуванням особливостей у її застосуванні, встановлених у зв?язку із «ковідними» і «воєнними» змінами). Такий правовий висновок сформульований Верховним Судом в постанові від 05 червня 2024 року у справі №520/4882/23.

У тому ж судовому рішенні міститься аналогічний наведеному вище правовий аналіз календарного періоду, який зумовив законодавчу заборону на подібні перевірки в порядку підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, і відповідно, на продовження строків давності саме починаючи з 18 березня 2020 року і закінчуючи 27 травня 2022 року.

У подальшому Законом 3453-IX, який набрав чинності 08.12.2023, були внесені доповнення пункту 69 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, зокрема додано підпункт 69.35-1, що встановив з 01.12.2023 по 01.12.2024 мораторій на усі види перевірок платників єдиного податку 1 та 2 груп, крім перевірок, пов`язаних з припиненням фізичної особи - підприємця, та/або таких, що проводяться на звернення платника податків.

Отже цей мораторій не розповсюджується на спірну перевірку, проведену саме у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності позивачки. Показово, що представники відповідача послалися саме на цей підпункт як в наказі про призначення так і в преамбулі акту перевірки як на підставу її проведення.

Виходячи з викладених правових норм, суд констатує, що період законодавчої заборони стосовно проведення такого типу перевірок платників податків, як та, що розглядається у цій справі, тривав з 18.03.2020 до 27.05.2022, тобто протягом 801 дня. Саме на таку кількість днів у спірних правовідносинах зупинявся відлік 1095-денного строку давності, встановленого пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України для визначення суми грошових зобов?язань контролюючим органом, а також строки зберігання документів, передбачені підпунктом 44.3.3 ст. 44 Податкового кодексу України. Отже, при обчисленні періоду, який міг охоплюватися перевіркою, суд виходить з положень пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України з поправкою на 801 день, що складає 1896 днів з дати, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації.

Згідно із пунктом 296.2 статті 296 Податкового кодексу України платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду. Строк подання податкової декларації для річного податкового періоду визначений підпунктом 49.18.3 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України і становить 60 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року. Таким чином, відлік граничних строків 1896 днів для визначення сум податкових зобов?язань позивачки за 2018 рік почав перебіг з 1 березня 2019 року і сплинув 9 травня 2024 року (01.03.2019 + 1896 днів). З наступного дня контролюючий орган втратив передбачене статтею 102 Податкового кодексу України право визначати податкові зобов`язання за 2018 рік, у тому числі шляхом проведення документальної перевірки.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду (зокрема, постанова від 22.04.2021 у справі № 813/2957/17, постанова КАС ВС від 12.05.2021 у справі № 520/4238/19, постанова у справі № 520/8836/18 та ін.) дії органу, вчинені після спливу граничного строку, є незаконними, якщо відсутні належні підстави для його зупинення або продовження. Подібних підстав з матеріалів справи не вбачається.

Попри сплив установленого законом строку для визначення податкових зобов`язань за 2018 рік, перевірку було призначено лише 08.07.2024, а акт складено 04.09.2024, що свідчить про вчинення контролюючим органом оспорюваних дій поза межами його законних повноважень.

У наступних, 2019-2021 роках, перевищень граничних обсягів доходу, передбачених як умова для перебування на спрощеній системі, а також інших порушень правил перебування на спрощеній системі перевіркою не встановлено, отже визначені суми податкових зобов?язань з ПДВ, єдиного соціального внеску, податку з доходів фізичних осіб є похідними від результатів перевірки обсягів доходу позивачки за 2018 рік. Водночас саме це і єдине порушення було виявлене шляхом проведення перевірки поза межами встановленого законом строку давності.

Суд вважає слушними доводи позивача з посиланням на практику ЄСПЛ стосовно того, що на відсутність документального підтвердження контрагентами повідомлень про суми виплаченого доходу, і водночас істотну тривалість процедур податковий орган несправедливо поставив платника податків у невигідне становище стосовно доказів і засобів доказування, утруднив чи зробив неможливим спростування цифрових даних, на яких побудована конструкція акту. Натомість ці доводи не мають значення для правильного вирішення спору, адже дії відповідача підпадають під пряму законодавчу заборону.

Незаконність дослідження перевіркою результатів підприємницької діяльності 2018 року вже сама по собі тягне протиправність подальших висновків акту і безумовне скасування ухвалених відповідачем податкових повідомлень-рішень про нарахування 15% штрафу за 2018 рік, штрафів за неподання декларацій про майновий стан та доходи та податків і санкцій за правилами загальної системи за наступні роки. Позивачка законно перебувала на спрощеній системі аж до моменту припинення діяльності у 2021 році.

З тих самих підстав підлягає скасуванню податкове повідомлення-рішення про недотримання правил зберігання документів протягом строків, встановлених законодавством, оскільки зазначені строки на момент початку перевірки теж спливли. За змістом визначеного відповідачем в акті переліку документів за 2019-2021 роки, які на його думку слід було б зберігати, він стосується прав і обов?язків особи, що перебуває на повній системі оподаткування, а відтак позивачки не стосується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки є правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача судового збору та судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до приписів ст. 139 КАС України.

Згідно із ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, суд зазначає, що положеннями ч.1 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Також суд зазначає, що згідно із положеннями ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як визначено приписами ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Під час розгляду справи встановлено, що між позивачем, в якості клієнта, та адвокатом Кучер Юлією Юріївною було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги, за змістом пункту 1.1 якого на умовах, визначених цим договором, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати клієнтові комплексну правову (правничу) допомогу з усіх питань юридичного супроводження поточної господарської діяльності клієнта, зокрема, але не виключно, наданням наступних видів правової допомоги та професійної правничої допомоги (далі - правова допомога), зокрема представництво та захист інтересів клієнта у судових справах, які розглядаються в порядку господарського, цивільного, адміністративного та конституційного судочинства.

Положеннями пункту 4.1 договору встановлено, що умови оплати гонорару визначають окремим документом, який є конфіденційним і не підлягає розголошенню третім особам.

На виконання умов вказаного договору між позивачем та адвокатом Кучер Юлею Юріївною було складено розрахунок суми вартості послуг №1 від 23.01.2025 року та акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 23.01.2025 року.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що на підтвердження оплати позивачем вартості отриманих послуг до матеріалів справи долучено копію платіжного доручення.

Аналіз долучених до заяви документів свідчить, що в рамках надання послуг за договором про надання правової допомоги позивачу було надано послуги з професійної правничої допомоги.

Враховуючи положення ст. 134 КАС України суд зазначає, що до витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу належать ті, що пов`язані із розглядом справи.

Також суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В той час, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (постанова Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі №280/569/21).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вищевказаний висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 по справі №826/9047/16.

Враховуючи вищевикладене та оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19 та 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи складність справи та предмет позову, співмірність складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а також конкретні обставини справи, суд дійшов висновку, що сума, заявлена позивачем щодо сплати професійної правничої допомоги є неспівмірною із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), у зв`язку із чим заявлена позивачем до відшкодування сума у загальному розмірі 15000,00 грн є необґрунтованою.

За таких обставин, застосовуючи принцип пропорційності, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення заяви позивача про вирішення питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (61057, Харків, вул. Г.Сковороди, 46 ) про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.10.2024 №; від 10.10.2024 №; від 10.10.2024 №; від 10.10.2024 №; від 10.10.2024 №0; від 10.10.2024 №0; вимогу про сплату боргу з єдиного соціального внеску від 07.10.2024 №0; рішення про нарахування санкцій від 07.10.2024 №0.

Стягнути з Головного управління ДПС у Харківській області (61057, Харків, вул. Г.Сковороди, 46 ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) у сумі 12112,00 (дванадцять тисяч сто дванадцять) грн 00 коп.

Стягнути з Головного управління ДПС у Харківській області (61057, Харків, вул. Г.Сковороди, 46 ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) у сумі 10000,00 (десять тисяч), 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Тітов