Справа № 754/5138/25
Суддя: Коваленко І. І.
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/280/25
Справа №754/5138/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12 травня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І.

за участю секретаря судового засідання Донець Ю.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності,

Суть спору

31 березня 2025 року Громадянин ОСОБА_1 (надалі - Позивач), інтереси якого представляє адвокат Ременькова І.О., оскаржив до Суду постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - ТЦК, Відповідач) № 1000 від 22 березня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення, якою на Позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500,00 грн за правопорушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КУпАП), оскільки Позивач не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його на вимогу офіцера адміністративного відділення ТЦК ОСОБА_2 , чим порушив частину шосту статті 22 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Позивач просить скасувати цю постанову, а справу про адміністративне правопорушення закрити з підстав відсутності складу адміністративного правопорушення, оскільки:

1) у постанові відсутні відомості щодо перевірки посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 бази даних системи Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів АІТС "ОБЕРІГ";

2) Відповідач мав можливість отримати відомості про персональні дані Позивача з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, однак цього не зробив, тому з урахуванням примітки до статті 210 КУпАП у Відповідача не було підстав притягувати Позивача до адміністративної відповідальності;

2) Відповідач не виконав вимоги, зазначені у частині шостій статті 22 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" щодо здійснення уповноваженими представниками територіального центру комплектування та соціальної підтримки фото- і відеофіксації процесу пред`явлення та перевірки документів;

3) працівники ТЦК не пред`явили Позивачу документи, що підтверджують їх повноваження на перевірку документів;

4) 21 березня 2025 року Позивач дуже погано себе почував та поспішав до лікарні, проте працівники ТЦК без будь-яких пояснень склали на нього протокол.

15 квітня 2025 року представник Позивача подала клопотання про розгляд справи без участі Позивача та його представника.

Позиція відповідача

Відповідач в судове засідання 24 квітня 2025 року не з`явився, своїм правом на подання відзиву не скористався, не подав Суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У справах, зокрема, з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (стаття 268 КАС України).

Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином.

Зокрема, Суд направляв Відповідачу рекомендованим листом судову повістку про виклик в судове засідання; копія ухвали про відкриття провадження у справі; копії позовної заяви та доданих до неї документів, який був доставлений 22 квітня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 279).

Також ухвала про відкриття провадження від 14 квітня 2025 року у справі була оприлюднена судом https://reyestr.court.gov.ua/Review/1 квітня 2025 року.

14 квітня 2025 року копія ухвали про відкриття провадження та судова повістка - повідомлення були доставлені до електронного кабінету представника Відповідача, Нестерешина Я.С.

Додатково Відповідач, який не має електронного кабінету, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення тексту повістки на відому Суду електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 14 квітня 2025 року.

Учасники справи, які не можуть з поважних причин прибути до суду, зобов`язані завчасно повідомити про це суд (частина друга статті 132 КАС України). Відповідач про причини неявки Суд не повідомляв, клопотання про відкладення розгляду справи з наведенням поважних причин неявки та ненадання відзиву у встановлений строк не заявляв.

Суд звертає увагу, що справа відноситься до термінових, розглядається протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі, тому неприбуття у судове засідання Відповідача, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи.

Обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та їх оцінка

Позивач є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_4 . Станом на 21 березня 2025 року Позивачеві було 38 років.

12 грудня 2022 року Позивач, який зареєстрований у м. Мелітополь, був взятий на облік як внутрішньо переміщена особи і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3004- від 12.12.2022)

Докази, які б підтверджували, що Позивач в семиденний строк з дати взяття на облік внутрішньо переміщеної особи стати на військовий облік у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на обліку внутрішньо переміщеної особи, як це передбачено частиною четвертою статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, Суду не надано.

22 березня 2025 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 прийняв постанову № 1000, відповідно до якої на Позивача було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 25 500,00 грн, оскільки він не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його на вимогу офіцера адміністративного відділення ТЦК ОСОБА_2 , чим порушив частину шосту статті 22 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Щодо обставин події і складу адміністративного правопорушення, то Суд зауважує, диспозиція частини третьої статті 210-1 КУпАП, за якою Позивача притягнуто до відповідальності, має бланкетний характер.

Зокрема, бланкетна диспозиція адміністративно-правової норми визначає адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Тому для встановлення елементів складу правопорушення, передбаченого цією статтею, застосовуються положення Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", який відповідно до преамбули визначає, зокрема, обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Цей Закон встановлює, що у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського (частина шоста статті 22).

Отже, відповідно до частини шостої статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та диспозиції частини третьої статті 210-1 КУпАП, склад адміністративного правопорушення включає так елементи:

Об`єктом правопорушення є суспільні відносини у сфері оборони, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період. зокрема, встановлений порядок виконання громадянами обов`язків щодо здійснення мобілізаційних заходів, зокрема обов`язку мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноважених осіб.

Об`єктивна сторона правопорушення виявляється у діянні, що полягає у відсутності у громадянина України військово-облікового документа або у відмові пред`явити його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського. Час вчинення: період проведення мобілізації (крім цільової).

Суб`єктом правопорушення є фізична осудна особа - громадянин України чоловічої статі віком від 18 до 60 років.

Суб`єктивна сторона характеризується наявністю умислу (особа усвідомлювала свій обов`язок мати при собі документ, але не мала його або відмовилася пред`явити)або необережності щодо вчиненого порушення (особа недбало поставилася до свого обов`язку мати при собі документ).

Таким чином, для встановлення складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, необхідно довести факт:

- особа є громадянином України чоловічої статі віком від 18 до 60 років.

- на момент події тривав період проведення мобілізації (крім цільової).

- особа не мала при собі військово-облікового документа або відмовилася його пред`явити на вимогу уповноваженого представника ТЦК та СП або поліцейського.

- наявності вини особи у вчиненні даного правопорушення.

Відповідно до Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів (надалі - Порядок), що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 559, військово-обліковий документ є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку, який оформляється (створюється) та видається громадянину України, який є призовником, військовозобов`язаним або резервістом, у тому числі, якщо він був виключений з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до пунктів 3 і 4 частини шостої статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та не отримував такий документ до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. N 559 "Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа".

Військово-обліковий документ оформляється (створюється) та видається (замінюється):

в електронній формі - засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста та/або Державного веб-порталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони та/або Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія), зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія) (у разі технічної реалізації);

у паперовій формі - на бланку, форма якого затверджується постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року N 559.

Особа може мати на бланку лише один військово-обліковий документ (пункти 1 та 2).

Військово-обліковий документ в електронній формі (у тому числі роздрукований) та військово-обліковий документ у паперовій формі мають однакову юридичну силу (пункт 9 Порядку).

Позивач у справі, що розглядається, не надав Суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у нього військово-облікового документа як на момент вчинення адміністративного правопорушення (21 березня 2025 року), так і на час розгляду справи, й не підтвердив факт його отримання будь-якими іншими документами.

Отже, Позивач не підтвердив свого перебування на військовому обліку та отримання відповідного документа, Суд визнає безпідставними є його посилання на те, що положення статей 210, 210-1 КУпАП не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Аргумент про можливість електронної взаємодії міг би мати значення для вирішення спору лише в ситуації, коли Позивач має (оформив) відповідний документ, що підтвердив у Суді, і спір у справі стосувся обставин, наприклад, уточнення даних або обставин пред`явлення цього документу працівникам ТЦК.

Тобто, сама можливість такої перевірки є доречною та необхідною лише у разі, коли особа дійсно має відповідний документ.

Доведення цієї обставини (наявності такого документу взагалі) в Суді покладається на Позивача, оскільки за загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частина перга статті 77 КАС України), і саме Позивач, як всі громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, у період проведення мобілізації (крім цільової) має обов`язок мати при собі військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі).

Розглядаючи аргументи Позивача щодо недоведеності Відповідачем складу та події адміністративного правопорушення, а також вини Позивача, Суд керується статтею 251 КУпАП, яка визначає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (частина перша статті 251 КУпАП).

Суд зауважує, що відповідно до статті 90 КАС України жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина перша статті 9 КАС України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина перша статті 77 КАС України)

Зокрема, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників (частина перша статті 78 КАС України).

У цій справі Позивач, особи, яка притягається до відповідальності, у позовній заяві визнає обставини події 21 березня 2025 року (спілкування працівників ТЦК з Позивачем складання на нього протоколу), але посилається на своє погане самопочуття та поспішання до лікарні, що підтверджує інформаційною довідкою з електронної системи охорони здоров`я від тієї ж дати (медичний висновок про тимчасову непрацездатність, що сформовний сімейним лікарем 21.03.2025 о 15:37 за зверненням Позивача).

Суд, оцінюючи належність цього доказу та розглядаючи ці аргументи Позивача, виходить з того, що сам факт поганого самопочуття та поспіху до лікарні безпосередньо не скасовує об`єктивної сторони правопорушення, яка полягає у відсутності військово-облікового документа або відмові його пред`явити. Така обставина не є законною підставою для відмови пред`явити документ на вимогу уповноваженої особи.

Суд наголошує на тому, що Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у нього військово-облікового документа як на момент вчинення адміністративного правопорушення (21 березня 2025 року), так і на час розгляду справи, й не підтвердив факт його отримання будь-якими іншими документами.

Посилання Позивача на погане самопочуття не є переконливим поясненням відсутності документа, а лише може бути спробою пояснити непред`явлення на вимогу вже наявного документа (що в даному випадку взагалі не доведено).

Тому, оскільки ключовим у цій справі є те, що Позивач не довів наявності у нього військово-облікового документа, а саме цей факт є основним елементом складу правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, відсутність фото- і відеофіксації процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, як це передбачено у абзаці другому частині шості статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", з огляду на конкретні обставини не робить автоматично недоведеним склад правопорушення, якщо факт відсутності документа встановлений іншими належними засобами.

Це пояснюється тим, що у цій справі відсутній спір щодо обставин пред`явлення документа, оскільки Позивач у своїй позовній заяві не стверджував, що мав при собі військово-обліковим документом та пред`явив його уповноваженим особам. Натомість, його пояснення щодо непред`явлення ґрунтувалися на поганому самопочутті, що жодним чином не підтверджує наявності самого документа. Таким чином, відповідно до конкретних обставин справи відсутність доказів відеофіксації (чи фотофіксації) не впливає на встановлення факту відсутності у Позивача документа, що має істотне значення для правильної кваліфікації дій Позивача як адміністративного правопорушення.

Щодо посилання Позивача на частину другу статті 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, і обов`язку надати докази, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, то Суд виходить з того, що в адміністративних справах тягар доказування правомірності прийнятого рішення в разі його оскарження в суді покладається саме на суб`єкта владних повноважень. Проте покладення такого тягаря доказування на відповідача не звільняє від права та обов`язку позивача - приватної особи - спростувати надані відповідачем докази.

Пасивна процесуальна поведінка позивача, яка проявляється винятково у посиланні на визначений процесуальним законом розподіл тягаря доказування між сторонами, а також в ухиленні від спростування доводів та доказів відповідача, в цьому випадку має тлумачитися саме на користь відповідача - суб`єкта владних повноважень (пункти 81-82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2024 у справі № 990/49/23).

У справі, що переглядається, представник Позивача, стверджуючи у позові про відсутність в діях Позивач складу адміністративного правопорушення, одночасно не підтвердив й не спростував факт наявності у Позивача відповідно документа, хоча ця обставина мала би бути відомою саме Позивачу як особі, стосовно якої вона існувала чи існує та його стосувалася або стосується. Така обставина, як вже зазначалось, має істотне значення для правильного вирішення у справі. Отже, процесуальна поведінка сторони позивача полягала в уникненні ствердної відповіді на всі питання, які мають істотне значення для з`ясування обставин справи. Подібна процесуальна поведінка не сприяла Судові у встановленні об`єктивної істини у справі, а була спрямована на перешкоджання здійсненню у ній правосуддя.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема: відсутність події і складу адміністративного правопорушення

Представник Позивача, стверджуючи про наявність підстав для закриття провадження у справі з огляду відсутності події та складу адміністративного правопорушення, по суті намагався акцентувати увагу Суду на процесуальних неточностях (порушеннях), що не є тим самим, що довести відсутність самого факту порушення.

Наявність події та складу адміністративного правопорушення визначається доведеністю всіх його елементів, що, як встановлено матеріалами справи, підтверджується конкретними обставинами. Таким чином, посилання на процесуальні неточності не є підставою для закриття провадження за відсутністю події та складу правопорушення, про що заявляє представник Позивача у позові.

Орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень:

1)залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення;

2)скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;

3)скасовує постанову і закриває справу;

4)змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено (частина перша статті 239 КУпАП).

Згідно із частиною третьою статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення (пункт 3).

Розподіл судових витрат

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 139 КАС України. У зв`язку з відмовою у позові, судові витрати, що поніс Позивач, йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 134, 139, 246, 255, 268, 286 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; місце проживання як ВПО: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 про оскарження постанови залишити без задоволення.

Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 № 1000 від 22 березня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишити без змін.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (частини четверта та п`ята статті 250 КАС України).

Дата складення повного судового рішення 12 травня 2025 року.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО