Справа № 420/13937/25
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

12 травня 2025 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Бездрабко О.І., перевіривши виконання вимог статей 160, 161 КАС України за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Головного управління Національної поліції України в Одеській області, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо проведення з ОСОБА_2 повного розрахунку при звільненні зі служби в поліції;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.06.2023 р. по 28.03.2024 р., але не більш як за шість місяців, у розмірі 66822,36 грн.

Разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач вказує на відсутність юридичної освіти та неможливість скористатись правовою допомогою через догляд за хворою бабусею та триваючим воєнним станом. Крім того, про постанову апеляційного суду дізнався лише у квітні 2025 року після дзвінка юридичної компанії, до якої звертався за допомогою, копії постанови особисто не отримував.

При вирішенні даного клопотання суддя виходить з наступного.

Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

Верховний Суд висловлював правову позицію щодо юридичної природи відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, та щодо застосування ст.233 КЗпП України, ст.122 КАС України до спорів про його стягнення, ініційованих колишніми публічними службовцями.

У пункті 57 постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16 зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, передбачене ст.117 КЗпП України відшкодування не є заробітною платою, у зв`язку з чим звернення до суду з вимогами про його стягнення обмежується строком звернення до суду.

Висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду колишніх публічних службовців з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні було викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 р. у справі № 240/532/20.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 240/532/20 встановлений у ч.1 ст233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Отже, виходячи із викладених правових позицій, з цим позовом до суду позивач мав звернутися в місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суддя зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому, строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

З долучених до позовної заяви додатків вбачається, що ОСОБА_1 звертався з аналогічним позовом до суду, який рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.11.2024 р. у справі № 420/13582/24 було задоволено частково.

Однак постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2025 р. рішення суду першої інстанції було скасовано, прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Приймаючи дане рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що строк звернення до суду сплинув 29.04.2024 р., а з позовом позивач звернувся до суду 30.04.2024 р., тобто з пропуском передбаченого чинним процесуальним законодавством місячного строку.

Також у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2025 р. вказано на те, що з метою дотримання ст.123 КАС України ухвалою від 04.02.2025 р. суд апеляційної інстанції витребував у ОСОБА_1 пояснення щодо причин (підстав) пропуску строку з обґрунтуванням їх поважності та наданням на підтвердження цього відповідних доказів, яку отримано представником позивача 05.02.2025 р. Натомість позивачем або його представником до суду будь-яких заяв або клопотань на виконання вимог ухвали суду не подано та про поважність причин пропуску строку не повідомлено, а отже позивач не навів конкретних обґрунтувань неможливості звернення до суду із вказаним позовом у встановлені законом строки, які б могли свідчити про поважність пропуску такого строку.

З викладеного слідує, що позивачу надавалася можливість обґрунтувати поважність причин пропуску строку звернення до суду шляхом подання відповідної заяви навіть у суді апеляційної інстанції. Однак позивач та представник позивача таким правом свідомо не скористалися.

Згідно ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.09.2021 у справі № 320/3307/21, причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998 р., заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа "Олександр Шевченко проти України", п.27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Отже, поновленню підлягають строки звернення до суду, які пропущено з поважних причин. В той же час, у поданому до суду клопотанні позивач не наводить жодних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, а також не надано жодного належного доказу існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення порушених прав щодо нарахування середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільнені.

Суддя акцентує увагу на тому, що судом апеляційної інстанції позивачу була надано можливість подання пояснень щодо причин пропуску строку звернення до суду з обґрунтуванням їх поважності та наданням на підтвердження цього відповідних доказів, які проігнорована позивачем та його представником.

Наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду обставини, зокрема, догляд за хворою бабусею, не підтверджені жодними належними та достовірними доказами.

Щодо посилання позивача на воєнний стан, то суддя зазначає, що за практикою Верховного Суду, введення воєнного стану не може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на неможливість подання позовної заяви, що в свою чергу, обумовило пропуск строку на її подання.

Разом з тим, введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку.

Вказаний висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 04.04.2023 р. у справі № 140/1487/22, від 23.01.2023 р. у справі № 496/4633/18.

В обґрунтування питання як саме введення воєнного стану вплинуло на позивача, ОСОБА_1 посилається на загрозу обстрілів, повітряні тривоги, які слугують підставою перебування в укритті.

Суддя не бере до уваги ці доводи, оскільки одне лише посилання позивача на загрозу обстрілів, повітряні тривоги не може бути основною та поважною причиною для поновлення строку на подання позову з тих підстав, що загроза обстрілів, повітряні тривоги не мають постійного та довготривалого характеру. Повітряні тривоги оголошуються у різних регіонах України, та не носять постійного, безперервного характеру, що свідчить про роботу відділень Укрпошти, та можливість позивача звернутись до суду з моменту отримання на виконання судового рішення грошових коштів про нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протягом строку, визначеного ч.5 ст.122 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.11.2023 р. у справі № 480/1802/22.

При цьому, суддя повторно звертає увагу на те, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.02.2025 р. при розгляді справи № 420/13582/24 в апеляції позивачу надавалася можливість надати пояснення поважності причин пропуску строку звернення до суду. Вказана ухвала була отримана представником позивача 13.02.2025 р., однак будь-яких заяв або клопотань на виконання вимог ухвали позивачем або його представником не було надано, що в свою чергу призвело до залишення позову ОСОБА_1 без розгляду. При цьому жодних пояснень стосовно невиконання вимог суду апеляційної інстанції, враховуючи те, що представник позивача отримала відповідну ухвалу, позивачем у клопотанні не наведено.

Щодо доводів позивача про відключення світла, що суддя вказує на те, що такі відключення мали періодичний, а не постійний характер, а тому в будь-якому разі позивач мав можливість реалізувати своє право на звернення до суду в установлені строки, враховуючи наявність у нього професійного адвоката Єрьоміної В.А. (ордер від 02.04.2024 р. наявний у справі № 420/13582/24), яка у спірний період (з 02.04.2024 р. по 29.04.2024 р.) тільки до Одеського окружного адміністративного суду згідно даних КП "ДСС" подала 766 позовів, що в свою чергу спростовує наявність перешкод для звернення до суду з цієї підстави.

Твердження позивача про відсутність юридичної освіти суддя також не бере до уваги, оскільки ОСОБА_4 працював в Національній поліції, звідки наказом Головного управління Національної поліції від 31.05.2023 р. № 632 о/с його було звільнено, що навпаки підтверджує наявність у позивача юридичної освіти. Крім того, позивач своєчасно скористався послугами професійного адвоката Єрьоміної В.А., яка представляла його інтереси у справі № 420/13582/24 за аналогічним позовом ОСОБА_1 , а тому беручи до уваги дату видачі ордера - 02.04.2024 р. та дату закінчення строку для звернення до суду - 29.04.2024 р., у адвоката було більш ніж достатньо часу для звернення до суду з позовною заявою в інтересах позивача.

З огляду на викладене, суддя приходить до висновку про неповажність зазначених у клопотанні ОСОБА_1 причин пропуску строку звернення до суду, а тому клопотання позивача про поновлення строку не підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Отже, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з позовною заявою, наведені у клопотанні причини пропуску суддею визнано неповажними, то позовна заява підлягає залишенню без руху, а позивачу необхідно звернутися до суду із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до суду з обґрунтуванням інших причин поважності його пропуску з наданням відповідних доказів на підтвердження цих обставин.

Керуючись ст.ст.123, 248 КАС України, суддя -

ухвалив:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду та відмовити в задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.

Залишити позовну заяву без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Після усунення недоліків позовної заяви документи до суду направляти із вказівкою на номер справи 420/13937/25 та зазначенням прізвища судді, який прийняв ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

У разі невиконання цієї ухвали, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала окремо не оскаржується та набирає законної сили з моменту підписання.

Суддя О.І. Бездрабко