Справа № 140/9262/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/9262/24 пров. № А/857/31640/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2024 року у справі №140/9262/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Мачульський В. В.,

дата ухвалення рішення 01 листопада 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Житомирській області №38 від 22 серпня 2024 року щодо відмови у призначені пенсії та зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з 14 серпня 2024 року, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 26 серпня 1991 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 31 грудня 1998 року, з 31 березня 1999 року по 25 грудня 1999 року, а також період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2024 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №38 від 22 серпня 2024 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 26 серпня 1991 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 31 грудня 1998 року, з 31 березня 1999 року по 25 грудня 1999 року, а також період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з 14 серпня 2024 року.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що період роботи з 26 серпня 1991 року по 31 грудня 1997 року не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки відсутня інформація про реорганізацію підприємства, з 01 січня 1998 року по 31 грудня 1998 року, з 31 березня 1999 року по 25 грудня 1999 року, а також період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року, у зв`язку з відсутністю відомостей про роботу в даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу. Зазначає, що в довідці зазначено прізвище ОСОБА_2 , що не відповідає прізвищу в свідоцтві про укладення шлюбу ОСОБА_3 . Згідно з поданими документами період роботи (проживання) на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 відсутній, що не дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 6 років. Таким чином, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи відсутнє. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що у період з 19 лютого 1969 року (народження) та до 29 січня 1993 року постійно проживала в селі Нічогівка Маневицького району, Волинської області, що підтверджується довідкою від 15 липня 2024 року №865, а відтак має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується довідкою Волинської ОДА №2635 від 01 серпня 2024 року.

У період з 19 лютого 1969 року по 19 січня 1993 року позивач проживала у с.Нічогівка Маневицького району Волинської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

14 серпня 2024 року позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення їй пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

За принципом екстериторіальності заява та додані до неї документи передані до ГУ ПФУ в Житомирській області для вирішення питання про призначення пенсії.

Так, 22 серпня 2024 року ГУ ПФУ в Житомирській області прийнято рішення №38 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії, у зв`язку з тим, що у позивача відсутній необхідний 24 річний страховий стаж. Крім того, не зараховано періоди роботи з 26 серпня 1991 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 31 грудня 1998 року, з 31 березня 1999 року по 25 грудня 1999 року у зв`язку з відсутністю відомостей про роботу в даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу, та період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку протиправною, позивач звернулась у суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення пенсійного органу №38 від 22 серпня 2024 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки наявні в матеріалах справи документи дають підстави для висновку, що позивач має право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку, станом на 1 січня 1993 року проживала у зоні гарантованого добровільного відселення більше 3 років, що є підставою для додаткового зменшення пенсійного віку позивачу, передбаченого положеннями статті 55 Закону №796-ХІІ, крім того записами у трудовій книжці та долученими до матеріалів справи довідками підтверджується наявність у позивача необхідного стажу, при цьому, недоліки у записах в трудовій книжці, довідках, а також сплата страхових внесків покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, а відтак такі не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні спірних періодів, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 26 серпня 1991 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 31 грудня 1998 року, з 31 березня 1999 року по 25 грудня 1999 року, а також період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року та призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з 14 серпня 2024 року.

Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції щодо підставності задоволення позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.15 Закону України Про пенсійне забезпечення умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення.

За змістом ст.49 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Закон №796-ХІІ) пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

За змістом ст.9 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-ХІІ особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачає, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац п`ятий пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ).

Відповідно до ч.3 ст.55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч.2 ст.55 Закону №796-XII).

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01 січня 1993 року протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і цього Закону.

Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях №122 від 09 березня 1988 року, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону №796-XI).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ, що підтверджується довідкою Волинської ОДА №2635 від 01 серпня 2024 року.

Колегія суддів звертає увагу на постанову Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі №240/6201/23, де суд дійшов висновку, що наявність у позивача посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання або роботи станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 №501 (в редакції чинній на момент видачі позивачу посвідчення).

Таким чином, наведені вище обставини підтверджують той факт, що ОСОБА_1 з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 01 січня 1993 року постійно проживала або постійно працювала чи постійно навчалася у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, що дає їй право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі і на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що пенсійний вік позивача може бути знижено лише за однією підставою: або постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення або постійної роботи у зоні гарантованого добровільного відселення.

Матеріалами справи стверджується, що підставою для відмови у призначенні пенсії позивача було те, що у позивача відсутній необхідний 24 річний страховий стаж. Крім того, не зараховано періоди роботи з 26 серпня 1991 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 31 грудня 1998 року, з 31 березня 1999 року по 25 грудня 1999 року у зв`язку з відсутністю відомостей про роботу в даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу, та період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, згідно з довідкою Красновільського старостинського округу виконавчого комітету Колківської селищної ради №1086 від 18 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживала у с.Нічогівка Камінь-Каширського району Волинської області з дня народження по ІНФОРМАЦІЯ_2 ; з (дату повернення в погосплодарських книгах за 1986-1995 роки не проставлено) по 29 січня 1993 року Маневицького району (відповідно Постанови Верховної Ради України від 17 серпня 2020 року №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» в даний час Луцького району) Волинської області, яке згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 19 грудня 1991 року зі змінами та доповненнями від 01 липня1992 року «Про статус і соціальний захист громадян, постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення, внаслідок аварії на ЧАЕС, віднесено до 3-ї -категорії гарантованого добровільного відселення. Підстава: погосподарські книги с.Нічогівка: №2 за 1986-1990 рр. особ.рахунок 423; №3 за 1991-1995 рр. особ.рахунок 580; паспорт НОМЕР_1 (а.с.33).

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 01 вересня 1987 року по 17 червня 1991 року навчалася у Луцькому державному педагогічному інституті ім. Л. Українки.

З архівної довідки вищевказаного навчального закладу №03-25/03/3268 від 21 жовтня 2024 року вбачається, що за період навчання на денній формі ОСОБА_1 загалом мала 9 місяців зимових та літніх канікул.

Крім того, відповідно до акту про встановлення місця проживання вбачається, що позивач після закінчення навчання та отримання диплому з 17 червня 1991 року проживала у с.Нічогівка Маневицького району Волинської області до 29 січня 1993 року. Під час навчання та канікул та вихідні проводила у батьків у с.Нічогівка.

Таким чином, наведеними вище доказами підтверджується період постійного проживання ОСОБА_5 в зоні гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 29 січня 1993 року.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач не заперечує факту наявності у позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та чинності долученої до матеріалів справи довідки; належних та допустимих доказів того, що видача позивачу довідки була оскаржена відповідач не надав, а тому питання проживання позивачкою не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року вирішувалось відповідною комісією при наданні їй статусу потерпілої особи, в тому числі, і питання щодо зарахування до строку проживання в зоні ЧАЕС канікулярних періодів та вихідних днів під час навчання в інституті та проходження практики.

Згідно з вимогами статті 55 Закону № 230/96-ВР та примітки до цієї статті початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Матеріалами справи стверджується, що відповідно до довідки Красновільського старостинського округу виконавчого комітету Колківської селищної ради №1086 від 18 жовтня 2024 року ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживала у с. Нічогівка Камінь-Каширського району Волинської області з дня народження по ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, встановленої законодавством.

Таким чином, до позивачки застосовується початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки проживання на території, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення на момент аварії на ЧАЕС 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року, що підтверджується відповідною довідкою органу місцевого самоврядування, а відтак наведені вище обставини підтверджують факти реєстрації та проживання ОСОБА_5 на території зони гарантованого добровільного відселення, тому у позивачки наявне право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Крім того, обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ також є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Зі змісту оскаржуваного рішення пенсійного органу вбачається, що страховий стаж ОСОБА_5 17 років 4 місяці 5 днів, при цьому до стажу роботи позивача не зараховане періоди роботи з 26 серпня 1991 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 31 грудня 1998 року, з 31 березня 1999 року по 25 грудня 1999 року у зв`язку з відсутністю відомостей про роботу в даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу, та період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року.

Даючи правову оцінку підставності зарахування судом першої інстанції вищевказаних періодів роботи до стажу позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.24 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст.56 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, що діяла до 01 січня 2004 року) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Відповідно до п.1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.17-18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Однак, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

На час заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412).

Відповідно до п.1.2 Інструкції №162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно з п.2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу.

За змістом п.1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.

Відповідно до п.1 Постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з п.13 Постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

За змістом п.18 цієї Постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Матеріалами справи, зокрема, записами №1,2,3 у трудовій книжці НОМЕР_2 від 26 серпня 1991 року підтверджується період роботи позивача з 26 серпня 1991 року по 30 грудня 1998 року (а.с.21).

Колегія суддів зазначає, що відповідач жодним чином не обґрунтовує ту обставину, який зв`язок та вплив має відсутність інформації про реорганізацію у трудовій книжці з її змістом, який у свою чергу відображає необхідну інформацію щодо роботи позивача.

Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації; за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Колегія суддів звертає увагу, що орган пенсійного фонду має усі правові підстави для того, щоб самостійно витребовувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, проведення перевірки, зустрічної перевірки для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Разом з тим, у спірних правовідносинах пенсійним органом не подано жодного доказу щодо вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності записів, а відмовлено у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів роботи, виявивши відсутність інформації про реорганізацію підприємства.

При цьому, позивачем долучено довіку Комунального закладу Волинський обласний центр національно-патріотичного виховання, туризму і краєзнавства учнівської молоді Волинської обласної ради (ЦНПВТК) від 24 липня 2024 року № 280/01-22, в якій зазначено інформацію про реорганізацію підприємства, а саме: Волинська обласна станція юних туристів з 01.01.1991 року була перейменована на Центр туризму, спорту та екскурсій (наказ Управління народної освіти від 28.12.1990 № 656), відповідно до рішення Волинської обласної ради від 26.07.2019 № 24/33 Центр туризму, спорту та екскурсій управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації був перейменований на комунальний заклад Волинський обласний центр національно-патріотичного виховання, туризму і краєзнавства учнівської молоді Волинської обласної ради.

Крім того, 4 та 5 записами трудової книжки позивача підтверджується період перебування її на обліку у Луцькому міському центрі зайнятості, зокрема: у період з 31 березня 1999 року по 25 грудня 1999 року, де їй виплачувалася матеріальна допомога по безробіттю відповідно до пп. б п.1 ст.26 Закону України Про зайнятість населення.

Суд зауважує, що вказані періоди містять чіткі записи про трудову діяльність позивача, виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, які завірені печаткою роботодавця, з посиланням на накази роботодавця, а відтак заповнені відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року та Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 Про трудові книжки працівників № 301.

Крім того, з розрахунку стажу позивача (а.с.72) вбачається, що до стажу позивача зараховано період з 03 серпня 2003 року по 31 грудня 2003 року у зв`язку зі здійсненням догляду за пенсіонером, при цьому, відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 15 серпня 2003 року у позивача народилася дитина, що свідчить про наявність підстав для зарахування 2004 року до стажу позивача відповідно до положень ст.181 КЗпП України.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильними висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення пенсійного органу №38 від 22 серпня 2024 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки наявні в матеріалах справи документи дають підстави для висновку, що позивач має право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку, станом на 1 січня 1993 року проживала у зоні гарантованого добровільного відселення більше 3 років, що є підставою для додаткового зменшення пенсійного віку позивачу, передбаченого положеннями статті 55 Закону №796-ХІІ, крім того записами у трудовій книжці та долученими до матеріалів справи довідками підтверджується наявність у позивача необхідного стажу, при цьому, недоліки у записах в трудовій книжці, довідках, а також сплата страхових внесків покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, а відтак такі не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні спірних періодів, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 26 серпня 1991 року по 31 грудня 1997 року, а також період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з розрахунком стажу позивача (а.с.72) періоди з 01 січня 1998 року по 31 грудня 1998 року, з 31 березня 1999 року по 25 грудня 1999 року зараховані до стажу роботи позивача, а тому підстави для зобов`язання відповідача для повторного зарахування вищевказаного стажу відсутні, разом з тим, суд першої інстанції не звернув на вказані обставини належної уваги, а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для повторного зарахування спірних періодів роботи.

Щодо позовних вимог позивача про задоволення таких у спосіб зобов`язання призначити пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", то колегія суддів зазначає наступне.

Так, повноважним органом для обрахунку та призначення пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів. У спірних правовідносинах суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати чи наявний стаж є достатнім на призначення пенсії, а тому у спірних правовідносинах суд не вправі зобов`язати відповідача призначити пенсію, оскільки пенсійним органом у оскаржуваному позивачем рішенні не вирішено питання щодо врахування спірних періодів роботи позивача до загального стажу для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що у спірних правовідносинах належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до загального страхового стажу позивача вищевказані періоди роботи та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із врахуванням висновків суду.

Таким чином, доводи апелянта є частково підставними, з наведених вище мотивів, і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції в частині підставності доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Враховуючи те, що по суті розгляду вказаної справи позовні вимоги позивача задоволено частково, то відповідно до ст.139 КАС України із відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає стягненню судовий збір на суму 605,60 грн за подання позовної заяви.

Керуючись ст.139, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2024 року у справі №140/9262/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №38 від 22 серпня 2024 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 26 серпня 1991 року по 31 грудня 1997 року, а також період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 14 серпня 2024 року, із врахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять) 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 12 травня 2025 року.