Справа № 200/1706/25
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року Справа№200/1706/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: 84300, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Академічна, 25, )

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді поліцейського,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 10.02.2025 року № 71 о/с «По особовому складу», яким звільнено зі служби в поліції відповідно до розділу 7 Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 8 частини першої статті 77 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) старшого сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського відділу реагування патрульної поліції Волноваського районного відділу поліції з 10.02.2025 року, без встановлення премії у лютому 2025 року;

- поновити на посаді поліцейського відділу реагування патрульної поліції Волноваського районного відділу поліції, старшого сержанта поліції ОСОБА_1 з 11.02.2025 року зі збереженням місця роботи і посади за ОСОБА_1 як такого, що увільнений від виконання своїх службових обов`язків;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді поліцейського відділу реагування патрульної поліції Волноваського районного відділу поліції, старшого сержанта поліції ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 12 березня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді поліцейського. Відкрито провадження в адміністративній справі № 200/1706/25. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). У відповідача витребувано докази у справі.

Ухвалою суду від 28 березня 2025 року задоволено клопотання Головного управління Національної поліції в Донецькій області про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву в адміністративній справі № 200/1706/25. Продовжено Головному управлінню Національної поліції в Донецькій області строк для подання відзиву на позовну заяву в адміністративній справі № 200/1706/25 до 10 квітня 2025 року.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.

За правилами частини 5 та частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що він проходив службу в органах Національної поліції України, станом на 10.02.2025 року перебував на посаді старшого сержанта поліції поліцейського відділу реагування патрульної поліції Волноваського районного відділу поліції. Наказом ГУНП в Донецькій області від 10.02.2025 року № 71о/с «По особовому складу» відповідно до розділу 7 Закону України «Про Національну поліцію» звільнений зі служби в поліції за пунктом 8 частини першої статті 77 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)) з 10.02.2025 року, без встановлення премії у лютому 2025 року. Підстава: контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу від 27.05.2021, наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.05.2021 №206, довідка військової частини НОМЕР_2 від 23.01.2025 №387. Позивач вважає наказ ГУНП в Донецькій області від 10.02.2025 року № 71о/с «По особовому складу» протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Вказує, що нормами Закону № 580-VIII не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що проходить військову службу за контрактом. Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Несення військової служби позивачем відбувалося під час увільнення від виконання службових обов`язків від 27.05.2021 року та було неодноразово відповідачем продовжено прийняттям нових наказів. Тобто, на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, які відповідачем не були дотриманні при прийнятті спірного наказу.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягає саме Закон № 580-VIII, відповідно до статті 60 якого, відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції. Відповідно до статті 66 Закону № 580-VIII, поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої. Працівник поліції не може працювати одночасно на двох місцях роботи. Служба в поліції не може суміщатись із проходженням військової служби за контрактом, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам законодавства, яке регулює діяльність органів поліції. Посилання позивача при обґрунтуванні своїх позовних вимог на Кодекс законів про працю України є невірним застосуванням норм права у зв`язку із тим, що такий орган виконавчої влади як поліція має спеціальний статус, а тому його діяльність регулюється виключно нормами спеціального законодавства в частині прийняття, переміщення та звільнення осіб зі служби. Відповідач вважає, що при вирішенні спірних правовідносин слід застосовувати підхід щодо надання переваги спеціальним нормам перед загальними. У Законі № 580-VIII відсутній порядок збереження робочого місця за поліцейським, що прийнятий на військову службу за контрактом. Однак відсутність у Законі № 580-VIII такої норми вказує не про неврегульованість цих правовідносин нормами спеціального законодавства, а про їхнє вирішення у спосіб, відмінний від правового регулювання трудових відносин відповідно до норм трудового законодавства. Відповідач наполягає, що відповідно до норм пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій). Прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контактом є саме переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій). А тому, виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_1 , відповідно до норм Закону № 580-VIII, підлягав звільненню зі служби в поліції. Відповідач вказує, що Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області спірний наказ видано у порядку та спосіб, передбачені законом України «Про Національну поліцію», у межах компетенції, наданої керівникам органів поліції.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідачем не надано належних обґрунтувань в підтвердження своєї правової позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву. Так, позивач вступив на військову службу за контрактом 27.05.2021 року, тобто до введення на території України указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 воєнного стану. Разом з цим, згідно довідки від 18.03.2024 року №3264/501/01-2024 вбачається, що згідно з наказом ГУНП в Донецькій області від 04.06.2021 року №321 о/с, відповідно до ст. 119 КЗпПУ та ч.2 ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», старший сержант поліції ОСОБА_1 увільнений від виконання службових обов`язків з 27.05.2021 до 27.05.2024 року. Позивача також було увільнено від виконання службових обов`язків наказом від 08.11.2024 року №538 о/с зі збереженням місця роботи та посади. Таким чином, позивач був увільнений від виконання своїх службових обов`язків майже 4 роки, постає питання про законність його звільнення зі служби в поліції через такий значний проміжок часу (у той момент, коли позивач подав відповідний рапорт щодо виплати додаткової винагороди у зв`язку з отриманими травмами та захворюванням). Нормами Закону № 580-VIII не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що проходить військову службу за контрактом. Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства. Отже, з моменту прийняття на військову службу за контрактом на строк до її закінчення зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час такого прийняття або призову. Враховуючи положення статті 119 КЗпП України, відповідач мав видати наказ про увільнення від виконання службових обов`язків, беручи також до уваги той факт, що позивача було вже неодноразово увільнено. Тобто, на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, які відповідачем не були дотриманні при прийнятті спірного наказу.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 з 07 листопада 2015 року проходив службу в органах Національної поліції України та станом на 10.02.2025 року перебував на посаді поліцейського відділу реагування патрульної поліції Волноваського районного відділу поліції ГУНП в Донецькій області, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_3 та послужним списком, наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 07 листопада 2015 року № 46 о/с..

Між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командира НОМЕР_4 окремої мотопіхотної Маріупольської бригади укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу, який набрав чинності 27 травня 2021 року. Контракт укладено строком на три роки.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27 травня 2021 року № 206 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та на всі види грошового забезпечення з 27 травня 2021 року.

Відповідно до довідки від 23 січня 2025 року № 387, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , позивач перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 з 27 травня 2021 року по теперішній час.

Згідно довідки, складеної за підписом начальника СКЗ Волноваського РВП ГУНП в Донецькій області та т.в.о. заступника начальника ВСП УКЗ ГУНП в Донецькій області, відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України, частини 2 статті 39 та пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» старшого сержанта поліції ОСОБА_1 було увільнено від виконання функціональних обов`язків, а саме: з 27.05.2021 до 27.05.2024 наказом ГУНП від 04.06.2021 № 321 о/с; з 28.05.2024 по 11.08.2024 наказом ГУНП від 24.05.2024 № 240 о/с; з 12.08.2024 до 09.11.2024 наказом ГУНП від 09.08.2024 № 387 о/с; з 10.11.2024 до 07.02.2025 наказом ГУНП від 08.11.2024 № 538 о/с.

05 лютого 2025 року начальником Волноваського РВП ГУНП в Донецькій області складено подання про звільнення ОСОБА_1 з Національної поліції за пунктом 8 частини 1 статті 77 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств(організацій) )Закону України «Про національну поліцію».

08 лютого 2025 року начальником Головного управління управління Національної поліції в Донецькій області за наслідками розгляду подання прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з Національної поліції за пунктом 8 частини 1 статті 77 (у зв1язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств(організацій) )Закону України «Про національну поліцію».

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 10 лютого 2025 року № 71 о/с відповідно до розділу VІІ Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 8 частини 1 статті 77 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)) 10 лютого 2025 року без встановлення премії у лютому 2025 року.

Наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 10 лютого 2025 року № 71 о/с доведений до відома позивача засобами електронної комунікації, а саме месенджером Whats App, про що свідчить відповідний акт, складений 10 лютого 2025 року, та скріншоти з мобільного телефону.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються Законом України «Про Національну поліцію» від 02.11.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Питання звільнення зі служби в поліції регулюються статтею 77 Закону № 580-VIII.

Відповідно до пункту 8 частини першої цієї статті поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

Позивача звільнено зі служби в поліції саме на підставі пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.

Обґрунтовуючи законність звільнення позивача відповідач стверджує про те, що прийняття позивача на військову службу за контактом є саме переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)., що перешкоджає можливості подальшого проходження служби в поліції, оскільки згідно до статті 66 Закону № 580-VIII поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, однією з яких відповідно до пункту 5 частини 1 вказаної статті є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Відповідно до частини 1 статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.10.2019 у справі №805/3724/15-а, для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з пунктом 5 статті 36 К3пП України,

Припинення трудового договору і прийняття на роботу мають бути оформлені наказами чи розпорядженнями відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи та про прийняття його на нове місце роботи в порядку переведення, відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП у погоджений сторонами строк.

Отже, для переведення працівника на інше підприємство необхідна згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів. У разі відсутності зазначених умов переведення на інше підприємство відбутися не може.

Водночас в матеріалах справи такі докази відсутні.

Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Так, відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визнає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до статті 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до частини 2 статті 39 Закону № 2322-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України, а також ч.1 ст.53 і ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», ч.2 ст.44, ч.1 ст.54 і ч.3 ст.63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», ч.2 ст.46 Закону України «Про вищу освіту».

Суд зазначає, що нормами Закону № 580-VIII не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31.10.2019 у справі № 825/598/17 та від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.

Воєнний стан в розумінні положень статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.

Гарантії, встановлені частиною 3 статті 119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.

За встановлених судом фактичних обставин на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, які відповідачем не були дотриманні при прийнятті спірного наказу.

З приводу твердження відповідача щодо того, що користування гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, громадянином України, який прийнятий на військову службу за контрактом у період проведення ООС, не передбачається суд зазначає наступне.

Верховний Суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття особливий період у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св 17), в якій зазначено, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Завершення заходів мобілізації не припинило особливий період (лист Міністерства оборони України від 20.10.2016 р. № 316/1/906).

За роз`ясненнями Міністерства оборони України кризова ситуація виникла на сході України в квітні 2014 р. і безпосередньо загрожувала національній безпеці України. Тому відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 р. № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» було почато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. В період проведення АТО також має місце кризова ситуація, яка загрожує національній безпеці України (лист Міністерства оборони України від 18.10.2016 р.№322/2/6917).

Указом Президента України 30.04.2018 р. №116 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганський областях» від (далі Указ №116) введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганський областях», яке змінило формат АТО, яку було введено в 2014 р., на операцію Об`єднаних Сил із здійснення заходів із забезпечення національної безпеки й оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій і Луганській областях відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України над тимчасово окупованими територіями в Донецькій та Луганській областях».

На думку суду, незважаючи на зміну формату АТО та її назви на операцію Об`єднаних Сил (ООС) підлягають застосуванню норми ст.119 КЗпП України щодо збереження за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення місця роботи, посади, середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форм власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову, пільги, гарантії передбачені Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявні докази того, що позивач з 27 травня 2021 року та по теперішній час проходить військову службу, при цьому відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України, частини 2 статті 39 та пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» позивача було увільнено від виконання функціональних обов`язків з 27.05.2021 07.02.2025 року наказами ГУНП від 04.06.2021 № 321 о/с; від 24.05.2024 № 240 о/с; від 09.08.2024 № 387 о/с; та від 08.11.2024 № 538 о/с.

А отже твердження відповідача, що на ОСОБА_1 не поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, є безпідставним.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Ураховуючи положення частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині 1 статті 235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №804/958/16 зазначено, що з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 640/21065/18, від 27.04.2021 у справі № 826/8332/17, від 31.05.2021 у справі № 840/3202/18, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 25.02.2021 у справі № 820/292/17.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені судом обставини, наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 10.02.2025 року № 71 о/с «По особовому складу», яким позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до розділу 7 Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 8 частини першої статті 77 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) з 10.02.2025 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки наказом № 71 о/с від 15.01.2025 позивача звільнено зі служби в поліції з 10 лютого 2025, який є останнім робочим днем, то позивач підлягає поновленню на посаді поліцейського відділу реагування патрульної поліції Волноваського районного відділу поліції з 11.02.2025 року.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: 84300, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Академічна, 25, ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді поліцейського, задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: 84300, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Академічна, 25, ) від 10.02.2025 року № 71 о/с «По особовому складу», яким звільнено зі служби в поліції відповідно до розділу 7 Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 8 частини першої статті 77 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) поліцейського відділу реагування патрульної поліції Волноваського районного відділу поліції з 10.02.2025 року.

Поновити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді поліцейського відділу реагування патрульної поліції Волноваського районного відділу поліції з 11.02.2025 року зі збереженням місця роботи і посади за ОСОБА_1 як таким, що увільнений від виконання своїх службових обов`язків.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді поліцейського відділу реагування патрульної поліції Волноваського районного відділу поліції з 11.02.2025 року зі збереженням місця роботи і посади за ОСОБА_1 як таким, що увільнений від виконання своїх службових обов`язків.

Рішення ухвалене та повне судове рішення складено 13 травня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар