Справа № 640/11134/20
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2025-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року ЛуцькСправа № 640/11134/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В. І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування наказу і рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (далі ОСОБА_2 , позивач) звернувся із позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач 1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі ЦМУ ДМС, відповідач 2) з наступними позовними вимогами:

1) визнати протиправним та скасувати наказ ЦМУ ДМС №823 від 08 грудня 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2) визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України 64-20 від 14 квітня 2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

3) зобов`язати ДМС України розглянути заяву громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 маючи побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні причини та систематичного порушення прав людини, залишив країну свого походження - Таджикистан та у пошуках захисту прибув до України.

Вперше позивач у 2016 році звертався до ЦМУ ДМС, однак йому було відмовлено в оформленні в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 19 листопада 2019 року ОСОБА_2 повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з новими обставинами до ЦМУ ДМС.

Вказує, що 19 грудня 2019 року позивач отримав повідомлення ЦМУ ДМС про відмову в оформленні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було прийняте на підставі наказу відповідача 2 та відмову вмотивовано тим, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо нього смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Уважаючи рішення відповідачів протиправними, необґрунтованими, та такими, що підлягають скасуванню, просить адміністративний позов задовольнити (арк. спр. 1-4).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 травня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/11134/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) (арк. спр. 14-15).

На адресу суду від представника ДМС України 12 червня 2020 року подано відзив на позовну заяву, у якому останній позовних вимог не визнав та зауважив, що вперше шукач захисту звертався із заявою до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - УДМС) 19 липня 2016 року, у якій повідомляв про приниження та переслідування, яких зазнавав на батьківщині через зміну релігії.

В ході попереднього розгляду заяви позивача наказом УДМС від 08 серпня 2016 року № 49, прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення, в свою чергу, визнано законним та обґрунтованим під час його оскарження до ДМС України (рішення від 19 вересня 2016 року № 45-16 про відхилення скарги) та перегляду у судовому порядку, як в першій, так і в апеляційній та касаційній інстанціях.

У повторній заяві-анкеті від 19 листопада 2019 року та анкеті позивач повідомляє, що у нього з`явились нові обставини щодо повторного звернення: змінивши віросповідання з «ісламу» на «християнство», він зазнав насильства з боку чоловіків, його зґвалтували.

В анкеті заявник вказав, що його «прив`язали до дерева у дворі мечеті, били, погрожували вбити та відрубати руки, плювали в обличчя, обливали гарячим чаєм».

Під час співбесіди 09 грудня 2019 року заявник повідомив, що у 2007 році в селі Калібаланд його побив мула через те, що він став християнином. Його прив`язали до дерева, а коли розв`язали - три чоловіка зґвалтували його.

Внаслідок отриманого приниження та насильства через сповідування християнства, заявник покинув країну. Разом з цим, заявник не надав будь-якого підтвердження звернення до правоохоронних органів щодо насильства та приниження. На запитання дає загальні відповіді, у яких не прослідковується конкретика, що викликає сумніви щодо наявності факту насильства через зміну віросповідання.

Також позивач вказав, що не може повернутися в країну свого постійного проживання, внаслідок переслідувань за ознаками віросповідання та небезпеку його життю.

Водночас зазначає про існування суттєвих сумнівів у правдивості тверджень заявника через ряд встановлених невідповідностей у повідомлених ним фактах щодо зміни віросповідання.

Виходячи зі змісту інформаційних матеріалів, які висвітлюють ситуацію в Республіці Таджикистан щодо релігійних меншин, можна зробити висновок, що серйозної та індивідуальної загрози життю заявника на батьківщині немає.

Таким чином, органами ДМС України та судом встановлено відсутність загрози для заявника стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання.

З огляду на вищевикладене вказує, що заявник не надав нових відомостей щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання або зазнати серйозної шкоди, які могли бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому просить у задоволенні позову відмовити (арк. спр. 19-30).

На адресу суду 15 червня 2020 року від представника відповідача 2 надійшов відзив на позов, у якому представник ЦМУ ДМС підтримав позицію, викладену ДМС України та просив у задоволенні позову відмовити (арк. спр. 139-143).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 червня 2020 року в задоволенні клопотання про розгляд справи в спрощеному провадженні в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено (арк. спр. 146).

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 31 липня 2020 року представник позивача додала, що позивачем надані всі докази, які є у його розпорядженні та він не повинен документально доводити викладені усні пояснення.

ДМС України, в свою чергу, не наводить жодного доказу на спростування фактів, заявлених позивачем, а тому відповідач 1 неправильно застосовує стандарти доказування, що призвело до неправильної оцінки доказів заявника і до прийняття необґрунтованого рішення (арк. спр. 150-152).

Закон України №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року (далі - Закон №2825-IX) набрав чинності 15 грудня 2022 року, за приписами статтями 1-2 якого ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

За приписами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту. Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (далі - Закон) наказом ДСА України від 16 вересня 2024 року №399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок №399).

Пунктами 4-7 Порядку №399 визначено, що на розгляд та вирішення судам підлягають передачі судові справи, які нерозглянуті ОАСК та передані до КОАС, але до набрання чинності Законом, не розподілені між суддями. Матеріали щодо розгляду та вирішення окремих процесуальних питань у межах нерозглянутих судових справ підлягають передачі до судів, визначених у результаті автоматизованого розподілу судових справ між судами, проведеного відповідно до правил, установлених цим Порядком. Судові справи, вказані у переліку, які підлягають передачі судам, мають бути зареєстровані в базі даних. Перелік складається відповідальною особою протягом семи робочих днів після опублікування цього Порядку за формою, визначеною у додатку 1 до Порядку, та формується в електронній формі із застосуванням КЕП.

На виконання положень Закону №2825-IX та відповідно до Порядку №399, дану справу передано на розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року прийнято до провадження адміністративну справу №640/11134/20 за позовом ОСОБА_1 до ДМС України, ЦМУ ДМС про визнання протиправними та скасування наказу і рішення, зобов`язання вчинити дії (арк. спр. 159-160).

На адресу суду від представника ДМС України надійшли пояснення від 17 березня 2025 року, у який зазначає, що ОСОБА_1 звертався 22 грудня 2021 року з метою продовження довідки про звернення за захистом в Україні, строк дії якої було продовжено до 22 березня 2022 року. Після закінчення строку дії довідки про звернення за захистом в Україні вказаний громадянин до ЦМУ ДМС не звертався.

Відповідно до інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон АРКАН Маллаєв Б. А. покинув територію України 04 березня 2022 року, перетнувши державний кордон України через ПП «Краківець» в напрямку Польщі.

ДМС упродовж близько трьох років не володіє інформацією про місце перебування позивача, а відсутність реалізації його права на продовження строку дії довідки про звернення за захистом свідчить про відсутність наміру набути міжнародний захист саме на території України (арк. спр. 172-174).

Інших заяв по суті справи, передбачених КАС України до суду не надходило.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_2 є громадянином Таджикистану, таджик за національністю, християнин (євангеліст) за віросповіданням, народився в місті Істаравшан, Таджикистан, легально покинув країну громадянської належності в грудні 2011 року, до України прибув повітряним транспортом 20 жовтня 2014 року на підставі компетентного дозволу, що убачається з анкети позивача (зворот арк. спр. 44-48).

Позивач 19 листопада 2019 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління ЦМУ ДМС. Основною причиною звернення за захистом позивач зазначає зміну релігії, обмеження офіційною владою відправлення християнських релігійних обрядів, застосування насильства та систематичного порушення прав людини (арк. спр. 42).

За результатами розгляду заяви та проведеної співбесіди з громадянином Таджикистану ОСОБА_1 , 09 грудня 2019 року ЦМУ ДМС складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. спр. 123-127).

Відповідачем 2 09 грудня 2019 року складено наказ №823 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Таджикистану ОСОБА_1 (зворот арк. спр. 127).

Не погоджуючись з таким наказом ЦМУ ДМС, позивач скористався правом на його адміністративне (досудове) оскарження (зворот арк. спр. 133-135), за результатами якого 14 квітня 2020 року ДМС України складено висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального округу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. спр. 129-133), на підставі якого ДМС України прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального округу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14 квітня 2020 року №64-20 (зворот арк. спр. 128).

Уважаючи наказ управління ЦМУ ДМС від 09 грудня 2019 року №823 та рішення ДМС України від 14 квітня 2020 року №64-20 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №3671-VI) визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункт 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною першою статті 7 Закону №3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із частинами першою, другою, шостою, восьмою, одинадцятою та дванадцятою статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно із пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як убачається з матеріалів справи, у повторній заяві-анкеті від 19 листопада 2019 року та анкеті позивач повідомляє, що у нього з`явились нові обставини щодо повторного звернення: змінивши віросповідання з «ісламу» на «християнство», він зазнав насильства з боку чоловіків, його зґвалтували. В анкеті заявник вказав, що його «прив`язали до дерева у дворі мечеті, били, погрожували вбити та відрубати руки, плювали в обличчя, обливали гарячим чаєм». Під час співбесіди 09 грудня 2019 року заявник повідомив, що у 2007 році в селі Калібаланд його побив мула через те, що він став християнином. Його прив`язали до дерева, а коли розв`язали - три чоловіка зґвалтували його. Внаслідок отриманого приниження та насильства через сповідування християнства, позивач покинув країну.

Разом з цим, суд погоджується із посиланням відповідачів, що ОСОБА_1 не надав будь-якого підтвердження звернення до правоохоронних органів щодо насильства та приниження.

До того ж, як було встановлено відповідачем 2, на запитання позивача надавав загальні відповіді, у яких не прослідковується конкретика, що викликає сумніви щодо наявності факту насильства через зміну віросповідання.

Також, позивач вказав, що не може повернутися в країну свого постійного проживання, внаслідок переслідувань за ознаками віросповідання та небезпеку його життю.

Водночас, як принагідно вказав ДМС України, існують суттєві сумніви у правдивості тверджень заявника через ряд встановлених невідповідностей у повідомлених ним фактах щодо зміни віросповідання.

В заяві-анкеті заявник повідомив, що змінив «іслам» на «християнство», охрестившись у 2011 році. Разом з цим, під час співбесід 28 липня 2016 року та 09 грудня 2019 року позивач повідомив, що змінив релігію у 2007-2008 року, а також 09 грудня 2019 року вказав, що обряд хрещення пройшов у 2018 році.

Також, під час першого звернення за захистом у 2016 році, заявник повідомив про викрадення у 2010 році, коли його прив`язали до дерева у дворі мечеті, де він простояв протягом двох днів та зазнавав приниження та погроз з боку відвідувачів мечеті. Проте, під час співбесіди 09 грудня 2019 року зазначив, що мусульмани прив`язали його до дерева у мечеті, а коли розв`язали, запропонувавши попити чаю, - три чоловіки зґвалтували його, і це відбулося у 2007 році.

Позивач та його представник у позові та відповіді на відзив не спростували такі розбіжності у поясненнях ОСОБА_1 .

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що викладені позивачем в анкеті, заяві-анкеті та надані ним під час проведення співбесіди є нелогічними, непослідовними, а, відтак, неправдоподібними.

Суд враховує, що при повторному зверненні до органів міграційної служби із заявою додатково зазначив факти, які йому були відомі ще при первинному зверненні із заявою, однак не надав пояснень, чому вони не зазначались раніше, що додатково ставить під сумнів такі твердження позивача.

До того ж варто зауважити, що з країни громадської належності позивач виїхав без перешкод - вільно, що свідчить про дотримання країною Таджикистан права позивача на вільне пересування, що вказує на необґрунтованість побоювань останнього щодо можливих утисків, у зв`язку із зміною віросповідання.

При цьому суд зауважує, що позивачем не наведено жодних нових обставин, які б вказували про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Суд зазначає, що позивач прибув до України у 2014 році, однак звернувся вперше до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише у 2016, що також вказує на відсутність підстав вважати, що позивач покинув країну громадянської належності через переслідування та в пошуках захисту в іншій країні.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

До того ж з паспорту ОСОБА_1 встановлено, що 21 жовтня 2013 року позивач прийнятий на консульський облік в Генеральному консульстві Республіки Таджикистан в місті Єкатеринбург російської федерації терміном на 5 років, що дає підстави вважати, про сталі зв`язки з представницькими органами влади країни громадської належності.

Враховуючи, що наказ ЦМУ ДМС від 09 грудня 2019 року №823 про відмову громадянину Таджикистану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято на підставі всебічного вивчення усіх документів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідачем встановлено відсутність стосовно позивача умов, передбачених пунктом 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, суд уважає, що спірне рішення відповідача є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, оскільки побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності та наявність переслідувань або утисків відносно нього не підтверджено.

Оскаржене рішення ДМС України від 14 квітня 2020 року №64-20 про відхилення скарги на наказ саме по собі не є юридично значеним для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, а, відтак, оскаржене рішення безпосередньо не порушує права та інтереси позивача.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 вересня 2019 року у справі №826/15903/16.

Також суд враховує, що ОСОБА_3 звертався 22 грудня 2021 року з метою продовження довідки про звернення за захистом в Україні № 013705, строк дії якої було продовжено до 22 березня 2022 року (арк. спр. 181).

Відповідно до інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон АРКАН ОСОБА_1 покинув територію України 04 березня 2022 року, перетнувши державний кордон України через ПП «Краківець» в напрямку Польщі (арк. спр. 182).

Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 13 Закону №3671-VI, шукачі захисту зобов`язані повідомляти про свої поїздки за межі адміністративно-територіальної одиниці України, на території якої вони проживають.

Однак, в порушення даної вимоги, позивач не повідомив ЦМУ ДМС про намір залишити територію України, що сторонами не заперечується.

Згідно з позицією УВКБ ООН щодо повернення в Україну за березень 2022 року, «за нинішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну «безпечною країною походження». Держави мають виключити Україну зі списків «безпечних країн походження». Останнє свідчить, що УВКБ ООН не розглядає можливим повернення осіб на територію України поки триває військова агресія російської федерації, що, у свою чергу, виключає примусове повернення заявника в Україну та передбачає наявність можливості звернення за захистом в іншій країні. А також, робить недоречним надання Україною міжнародного захисту іноземним громадянам та особам без громадянства у зв`язку з неможливістю надати їм ефективний захист, гарантувати збереження життя та здоров`я, свободу та відсутність негідного поводження тощо в умовах війни.

Таким чином, на момент розгляду даної справи інформація про місце перебування позивача відсутня, а не реалізація його права на продовження строку дії довідки про звернення за захистом додатково свідчить про відсутність наміру набути міжнародний захист саме на території України.

Відповідно до частини першої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

За таких обставин, судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не належать.

Керуючись статтями 243-245, 246, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування наказу і рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович