Справа № 300/9278/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/9278/24 пров. № А/857/4241/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року про повернення позовної заяви у справі №300/9278/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-

суддя в 1-й інстанції Микитин Н. М.,

дата ухвалення рішення 02 січня 2025 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати належного грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 06 червня 2024 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2024 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2024 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2024 роки та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року; зобов`язати здійснити перерахунок та виплатити грошове забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених, у відповідності до вимог п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня 2020 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14, та раніше виплачених сум грошового забезпечення; зобов`язати здійснити перерахунок та виплатити грошового забезпечення за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених, у відповідності до вимог п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня 2021 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14, та раніше виплачених сум грошового забезпечення; зобов`язати здійснити перерахунок та виплатити грошового забезпечення за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених, у відповідності до вимог п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня 2022 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14, та раніше виплачених сум грошового забезпечення; зобов`язати здійснити перерахунок та виплатити грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 31.12.2023, грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених, у відповідності до вимог п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня 2023 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14, та раніше виплачених сум грошового забезпечення; зобов`язати здійснити перерахунок та виплатити грошового забезпечення за період з 01 січня 2024 року по 06 червня 2024 року, грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки (109 календарних днів), додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2024 роки (140 календарних днів), а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених, у відповідності до вимог п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2024 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня 2024 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14, та раніше виплачених сум грошового забезпечення.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року позову заяву повернуто позивачу з підстав пропуску строків звернення до суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що до вимог щодо здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення, в тому числі щомісячних основних, додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 18 липня 2022 року необхідно застосовувати положення ч.2 ст.233 КЗпП України до змін, внесених згідно із Законом №2352-ІХ, а за період з 19 липня 2022 року по 06 червня 2024 року розповсюджуються положення частити 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній після 19.07.2022 року). Вказує, що до останнього періоду застосовується тримісячний строк, однак такий обчислюється з моменту отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Зазачає, що відповідач не надав відповідь на його заяву від 14 листопада 2024 року щодо проведення відповідних перерахунків та виплат, а також інформації про нараховані та виплачені суми при звільненні, а тому процесуальний строк звернення до адміністративного суду у справі №300/9278/24 не пропущено. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви, а тому просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове судове рішення, яким справу направити на продовження розгляду у суд першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)) частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження), тому розгляд апеляційної скарги проводиться в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу - скасувати з таких підстав.

Матеріалами справи стверджується, що 10 грудня 2024 року судом першої інстанції зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати належного грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 06 червня 2024 року, а також здійснення відповідачем перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 06 червня 2024 року.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року позову заяву залишено без руху, оскільки позивачем пропущено строк звернення в суд та надано 10 днів з моменту отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Позивачем було подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку, яка мотивована тим, що до 19 липня 2022 року частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Крім того, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116), про що позивачу не було належно повідомлено. З огляду на вищевикладене, на думку позивача, відсутні підстави для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що неотримання особою інформації (довідок) про нараховане та виплачене грошове забезпечення не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, позивачем не зазначено та не надано доказів наявності конкретних обставин, що запровадження воєнного стану унеможливлювало виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку, а сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадженням такого, на переконання суду не може вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків, а тому зазначені позивачем підстави у заяві про поновлення пропущеного строку не є поважними та не свідчать про наявність у позивача перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення у суд з цим позовом.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

За змістом ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ч.3 ст.122 КАС України передбачає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону необхідно керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Тому колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин у частині, що стосується строку звернення до суду, підлягають застосуванню норми КЗпП України

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів звертає увагу, що з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду 10 грудня 2024 року, коли частини перша і друга статті 233 КЗпП України були викладені в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, а саме:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

На підставі порівняльного аналізу положень статті 233 КЗпП України можна зробити висновок, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 22 лютого 2016 року по 06 червня 2024 року проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу ЗСУ на посадах у військових комісаріатах (територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки) ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягу із наказу від 06 червня 2024 року №158 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас та 06 червня 2024 року виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення у зв`язку із вибуттям до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Матеріалами справи стверджується, що 10 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд до відповідача про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати належного грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 06 червня 2024 року, а також здійснення відповідачем перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 06 червня 2024 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 14 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив здійснити перерахунок та виплату належного грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 06 червня 2024 року, а також надати інформацію в якому розмірі та станом на яку дату застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб чи мінімальна заробітна плата для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням під нарахування та виплати належного йому грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 06 червня 2020 року. Також до матеріалів справи долучено фіскальний чек від 14 листопада 2024 про направлення вищевказаної заяви відповідачу.

Разом з тим, докази отримання відповіді від відповідача матеріали справи не містять, як і не містять письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що для правильного вирішення питання про дотримання чи пропуску позивачем строку звернення до суду необхідно з`ясувати, коли саме він отримав письмове повідомлення, що містило інформацію про суми грошового забезпечення, нараховані та виплачені йому при звільненні. Недостатнє дослідження цієї обставини може призвести до неправильного застосування норм права, що, своєю чергою, може спричинити порушення прав позивача. Саме дата отримання такого письмового повідомлення відповідно до приписів статті 233 КЗпП є визначальною для початку перебігу строку звернення до суду в правовідносинах, що є предметом судового дослідження.

Зі змісту витягу із наказу від 06 червня 2024 року №158 вбачається, що ОСОБА_1 звільнено зі служби 06 червня 2024 року, він є таким, який здав справи та припинив виконання посадових обов`язків. Крім того, у витязі передбачено, що його необхідно зняти з усіх видів забезпечення, виключити зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 . У витязі з наказу також детально зафіксовано складові конкретних сум, які підлягають обов`язковій виплаті позивачу у зв`язку зі звільненням, зокрема, передбачена одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 27 повних календарних років служби, а також премія в розмірі 390 відсотків посадового окладу, надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65 % за червень 2024 року, компенсацію за неотримане речове майно та компенсацію за додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2015-2024 роки.

Інші письмові повідомлення про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні у матеріалах справи відсутні, зокрема, і станом на 07 травня 2025 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про сплив строку без належного дослідження фактичних обставин, пов`язаних із моментом отримання позивачем письмового повідомлення про проведені розрахунки (повідомлення, що містило інформацію про суми грошового забезпечення, нараховані та виплачені йому при звільненні) є передчасним та таким, що може мати істотні правові наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, але не виключно від 11 квітня 2025 року у справі №520/27667/24, від 18 квітня 2025 року у справі №360/255/24, від 23 квітня 2025 року у справі №420/33039/24, від 30 квітня 2025 року у справі №480/5508/24.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення з цим позовом у суд.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги підставними і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з викладених вище мотивів.

Згідно з ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З врахуванням наведених вище правових норм та встановлених фактичних обставин справи у їх сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви, тому оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.242, 243, 246, 250, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року про повернення позовної заяви у справі №300/9278/24 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 12 травня 2025 року.