Справа № 380/24342/24
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2025 рокусправа № 380/24342/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника публічної інформації, у частині доступу до публічної інформації,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП у Львівській області, відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо ненадання публічної інформації за запитами № 2022 зі 2024 від 11.11.2024 та № 173 зі - 2024 від 21.11.2024.

- зобов`язати ГУ НП у Львівській області надати ОСОБА_1 повну інформацію, запитувану згідно з вказаними інформаційними запитами.

- визнати виклики, здійснені на лінію « 102» щодо позивача, неправдивими та такими, що містять ознаки правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , 11.11.2024 звернувся до ГУ НП у Львівській області з запитом на надання публічної інформації. Станом на 22.11.2024 позивач отримав відповіді від ГУ НП у Львівській області, однак у відповідях зазначено, що запитувана інформація не може бути надана, посилаючись на конфіденційність. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Вважаючи протиправною бездіяльність щодо надання інформації, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою від 09.12.2024 суддя залишила позовну заяву без руху для усунення недоліків. У встановлений в ухвалі строк позивач недоліки позовної заяви усунув.

Ухвалою суду від 16.12.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідач позову не визнав. Подав відзив на позовну заяву (вх. № 314 від 03.01.2025), де зазначив, що відповідно до ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання, та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012 (офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України) інформація про особу, а саме: про особисте та сімейне життя особи і будь які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки, тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, є конфіденційною. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України «Про Національну поліцію» діяльність поліції, пов`язана із захистом і обробкою персональних даних, здійснюється на підставах, визначених Конституцією України, Законом України «Про захист персональних даних», іншими законами України. При цьому, ч. 1 ст. 28 цього ж Закону встановлює, що поліція вживає всіх заходів недопущення будь-яких порушень прав і свобод людини, пов`язаних з обробкою інформації. Поліцейські несуть персональну дисциплінарну, адміністративну та кримінальну відповідальність за вчинені ними діяння, що призвели до порушень прав і свобод людини, пов`язаних з обробкою інформації.

Позивач подав відповідь на відзив (вх. № 1973 від 10.01.2025), де зазначає, що дії працівників поліції, пов`язані з реагуванням на виклики, супроводжувалися порушеннями його прав. На думку позивача, існують підстави вважати, що під час оформлення документів були допущені фальсифікації. Ці факти наразі перевіряються відділом внутрішньої безпеки Національної поліції України, що підкреслює серйозність ситуації. З огляду на вищевикладене, відповідач навмисно затягує процес надання запитуваної інформації. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. А відмова у повному наданні інформації порушує ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації", яка встановлює принципи прозорості та відкритості інформації.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні обґрунтовані клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 11.11.2024 звернувся до ГУ НП у Львівській області з запитом про надання публічної інформації. Зокрема, запитувалася наступна інформація:

1. Аудіозаписи або стенограми дзвінків на лінію « 102» щодо викликів, здійснених 16.09.2024.

2. Документи, створені в процесі реагування на зазначені виклики.

3. У разі відсутності таких викликів підтверджуючі документи щодо їхньої відсутності.

Також 21.11.2024 позивач подав другий запит, у якому зазначив, що він є особою, щодо якої було здійснено виклики, і вимагав:

1. Надати інформацію про заявників викликів.

2. Копії документів, створених у процесі реагування на виклики.

3. Інші матеріали, що стосуються реагування.

Станом на 22.11.2024 позивач отримав дві відповіді від ГУ НП у Львівській області, однак у відповідях зазначено, що запитувана інформація не може бути надана з підстав конфіденційності.

Так, у відповіді № 89890-2024 від 18.11.2024 відповідачем було підтверджено факт наявності кількох викликів, але жодного документа чи запису надано не було.

У відповіді № 95592-2024 від 22.11.2024 також відмовлено в наданні інформації, що стосується викликів та заявників.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не надано повної запитуваної інформації, позивач звернувся з позовом до суду.

При вирішенні спору, суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-ХІI.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).

Відповідно до ст. 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до ст. 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно з ст. 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

У відповідності до ч. 1 ст. 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною четвертою тієї ж статті закріплено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Приписами ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником. (ч. 3 ст. 22 Закону №2939-VI).

Статтею 23 Закону №2939-VI врегульовано, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

З аналізу вищезазначених приписів п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», у задоволенні запиту може бути відмовлено лише у разі наявності одночасно двох умов: відсутності інформації у володінні розпорядника інформації та відсутності у нього обов`язку володіти нею. Якщо інформація відсутня, але розпорядник зобов`язаний нею володіти, то згідно із принципом законності він повинен усунути порушення закону та вжити заходів щодо набуття (створення) запитаної інформації, продовживши у разі необхідності строк розгляду запиту на інформацію.

При цьому, як вбачається з позовної заяви та не заперечується відповідачем, повної відповіді на свої запити із наданням запрошуваних від відповідача документів позивач не отримав.

Суд звертає увагу на те, що зі змісту позовної заяви та позовних вимог вбачається, що позивач оскаржує відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» протиправну бездіяльність, яка виразилась у ненаданні всієї інформації та документів на запит позивача.

Відповідно до п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто, ст. 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого ст. 10 (див. рішення Європейського суду з прав людини від 17.02.2015 у справі "Guseva v. Bulgaria", заява № 6987/07, § 36, 40; від 03.04.2012 у справі "Gillberg v. Sweden", заява № 41723/06, § 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова у наданні інформації на запит є формою втручання у право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання п. 2 ст. 10 Конвенції.

Суд встановив, що у відповіді № 89890-2024 від 18.11.2024 було підтверджено факт наявності кількох викликів, але жодного документа чи запису надано не було. Зокрема, відповідач зазначив, що проведеною перевіркою інформації за допомогою Інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції» встановлено, що 16.09.2024 на спецлінію відділу служби « 102» від третіх осіб надійшли повідомлення з приводу виявлення підозрілої особи, яка ходить і фотографує за адресою: м. Дрогобич, вул. Грушевського, 4. Однак, відповідач у відповідні на запит роз`яснив, що подана заявниками інформація, персональні дані, результати розгляду звернень є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною), окрім цього така захищена Законом України «Про захист персональних даних».

У відповіді № 95592-2024 від 22.11.2024 також відмовлено в наданні інформації, що стосується викликів та заявників. Як зазначає відповідач у вищенаведеній відповіді від 22.11.2024 та відзиві на позов, перевіркою інформації за допомогою Інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції» встановлено, що 16.09.2024 о 19:01 год. та 19:14 год. на спецлінію відділу служби «102» від третіх осіб надійшли повідомлення з приводу виявлення підозрілої особи, яка ходить і фотографує за адресою: м. Дрогобич, вул. Грушевського, 4. Вказані звернення належним чином оброблені та зареєстровані операторами до електронних карток АРМ « 102» та в автоматичному режимі передані працівникам поліції для реагування. Відповідач у своїй відповіді від 22.11.2024 роз`яснив, що подана заявниками інформація, персональні дані, є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною), окрім цього така захищена Законом України «Про захист персональних даних». Так, у відповідності до ч. 2 ст. 14 зазначеного Закону визначено, що поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення. Щодо надання документів про результати відпрацювання працівниками поліції викликів, які мали місце 16.09.2024, то відповідач проінформував позивача, що такі надати не являється можливим, оскільки п. 2 розділу ІІІ «Положення про інформаційно-комунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України», затвердженого наказом МВС України від 03.08.2017 № 676 (далі Положення № 676) визначено, що в інформаційних ресурсах системи ІПНП обробляється інформація, яка належить до державних інформаційних ресурсів. Така інформація не підлягає поширенню та передачі іншим особам, крім випадків, передбачених законодавством. Пунктом 4 розділу ІІІ Положення визначено, що порядок формування та використання інформаційних ресурсів системи ІПНП регулюється окремими нормативно-правовими актами МВС або організаційно-розпорядчими актами Національної поліції України із дотриманням вимог законодавства України. Також ГУ НП у Львівській області зазначило, що наказом Національної поліції України від 12.10.2018 № 945 (зі змінами внесеними наказом Національної поліції України від 01.09.2023 № 810), затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію в системі Національної поліції України (далі - Перелік). Так, п.п. 7 п. 2 Переліку визначено, що переліки позивних, умовних назв тощо для радіообміну, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці є службовою інформацією у сфері застосування оперативно-технічних заходів. Абзацом 6 п.п. 2 п. 11 Переліку визначено, що належність постійних мікрофонних позивних абонентів радіозв`язку до органу чи підрозділу поліції, посадової особи, радіомережі та присвоєного радіоканалу за сукупністю всіх критеріїв у цілому за підрозділом є службовою інформацією у сфері електронних комунікацій, інформатизації та радіозв`язку. Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Статтею 14 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення. Відтак, оскільки у електронних рапортах наявна інформація про належність постійних мікрофонних позивних та інформація про персональні дані третіх осіб, такі рапорти не можуть бути надані.

Також з приводу викладеного у запиті факту щодо ненадання інформації про вихідний номер відповіді на попередній запит ОСОБА_1 , то відповідач повідомив, що з липня поточного року відповідно до листа Національної поліції України від 21.06.2024 № 86744/06-2024, до доручення ГУ НП у Львівській області від 29.07.2024 № 60 «Про тестову експлуатацію системи електронного документообігу Національної поліції України в Головному управлінні НП у Львівській області» в ГУ НП у Львівській області введено в дослідну експлуатацію систему електронного документообігу «МІА: Документообіг». Так, у відповідності до п. 55 постанови КМ України від 17.01.2018 № 55 «Деякі питання документування управлінської діяльності» реєстрація вихідних електронних документів здійснюється в автоматизованому режимі під час їх підписання. У додатку 1 до «Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади» зазначено зразок щодо загальних правил оформлення документів.

Як вже вище зазначав суд, приписами ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

У справі, що розглядається, підставою для відмови в наданні усієї запитуваної інформації та документів слугував той факт, що інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону №2939-VI.

Суд вказує на те, що зі змісту наданих відповідей встановлено, що п. 2 розділу ІІІ «Положення про інформаційно-комунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України», затвердженого наказом МВС України від 03.08.2017 № 676 (далі Положення №676) визначено, що в інформаційних ресурсах системи ІПНП обробляється інформація, яка належить до державних інформаційних ресурсів. Така інформація не підлягає поширенню та передачі іншим особам, крім випадків, передбачених законодавством.

Окрім цього, п.п. 7 п. 2 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України від 12.10.2018 № 945 (зі змінами внесеними наказом Національної поліції України від 01.09.2023 № 810), визначено, що переліки позивних, умовних назв тощо для радіообміну, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці є службовою інформацією у сфері застосування оперативно-технічних заходів, абз. 6 п.п. 2 п. 11 Переліку визначено, що належність постійних мікрофонних позивних абонентів радіозв`язку до органу чи підрозділу поліції, посадової особи, радіомережі та присвоєного радіоканалу за сукупністю всіх критеріїв у цілому за підрозділом є службовою інформацією у сфері електронних комунікацій, інформатизації та радіозв`язку.

Відтак, оскільки у електронних рапортах наявна інформація про належність постійних мікрофонних позивних та інформація про персональні дані третіх осіб, такі рапорти правомірно не можуть бути надані позивачу.

Окрім цього, суд зазначає, що ст. 183 КУпАП передбачена відповідальність за завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань.

Водночас, у запиті від 21.11.2024 позивач зазначив, що дії заявника (чи заявників), зафіксовані на спецлінії « 102» підпадають під ознаки ст. 383 Кримінального кодексу України (завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину), їхні дії є протиправними. У зв`язку з цим інформація про них не може вважатися конфіденційною відповідно до Закону України «Про захист персональних даних», оскільки вона стосується правопорушення.

З цього приводу суд зазначає, що, по-перше, позбавлений надавати оцінку таким твердженням в адміністративному процесі, оскільки це виходить за межі адміністративної юрисдикції. А по-друге, якщо такі твердження позивача і можуть бути розцінені як заява про вчинення кримінального правопорушення, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Водночас, питання про вчинення третіми особами кримінального чи адміністративного правопорушення не підлягає розгляду окружним адміністративним судом. Як і встановлення факту того, що виклики, здійснені на лінію « 102» щодо позивача, є неправдивими та такими, що містять ознаки правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.

Окрім цього, твердження позивача, відповідно до якого інформація не може вважатися конфіденційною відповідно до Закону України «Про захист персональних даних», оскільки вона стосується правопорушення, прямо суперечить нормам Закону України «Про захист персональних даних».

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні положення ч. 2 ст. 2 КАС України відповідачем при наданні відповідей на запити на інформацію були дотримані в повній мірі.

Таким чином, суд висновує про те, що відповідач, надаючи відповіді на інформаційні запити позивача, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

За правилами ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 73-77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12.05.2025.

СуддяПотабенко Варвара Анатоліївна