Справа № 580/7460/24
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/7460/24 Суддя (судді) першої інстанції: Алла РУДЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2023 по 28.06.2024 виходячи із середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 п №100 та стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2023 по 28.06.2024 у сумі 197 733,90 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено частково, а саме стягнуто з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 129 844, 26 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був мобілізований 25.02.2022.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 16.03.2023 №76 ОСОБА_1 16.03.2023 було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та всіх видів забезпечення.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2023 №35 сержанта ОСОБА_1 призначено на посаду старшого стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2023 №331 позивача звільнено з військової служби у відставку на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я та виплачено грошове забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2024 №178 внесено зміни до наказу від 29.12.2023 №331 щодо нарахування і виплати компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2022 рік (25 діб) та додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік.

Згідно довідки відповідача від 27.08.2024 №1839/3527 позивачу здійснено виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2022 рік (25 діб) у сумі 21 034,41 грн - 27.06.2024 та компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік у сумі 7 253,24 грн - 28.06.2024.

Позивач, вважаючи, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до суду із вказаним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ).

Зважаючи на те, що нормами спеціального законодавства, а саме Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.04.2019 у справі №806/889/17.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникає відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника під час його звільнення, зокрема захист права працівника на своєчасну оплату праці за виконану роботу. При цьому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Водночас як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з невиплатою позивачеві компенсації за частину невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік.

Судом встановлено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 16.03.2023 №76 ОСОБА_1 16.03.2023 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та всіх видів забезпечення та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2023 №35 сержанта ОСОБА_1 призначено на посаду старшого стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти військової частини НОМЕР_1 .

Як вбачається зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 16.03.2023 №76 позивачу надавалась щорічна відпустка за 2023 рік, інформація про невикористану відпустку за 2022 рік відсутня.

В свою чергу у рапорті позивача від 14.12.2023 про звільнення з військової служби про нарахування компенсації за невикористану відпустку позивач не зазначив, доказів звернення до позивача із заявою про виплату компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік до суду не надав.

Судом встановлено, шо 14.06.2024 позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік та щорічної основної відпустки за 2022 рік.

Після звернення позивача до суду наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2024 №178 внесено зміни до наказу від 29.12.2023 №331 щодо нарахування і виплати компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2022 рік (25 діб) та додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік та згідно довідки відповідача від 27.08.2024 №1839/3527 позивачу здійснено виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2022 рік (25 діб) у сумі 21 034,41 грн - 27.06.2024 та компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік у сумі 7 253,24 грн - 28.06.2024.

Щодо невиплати компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік, то відповідач не заперечує, що позивач мав право на таку компенсацію, проте посилається на відсутність фінансування для такої виплати щодо тих учасників бойових дій, які отримали такий статус у 2023 році.

Проте відсутність фінансування не є поважною причиною невиплати, а тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Отже періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належної позивачеві компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій є період з 30.12.2023 (наступний день після виключення позивача із списків військової частини) до 28.06.2024 (день виплати належних звільненому працівникові сум), а тому відповідач зобов`язаний сплатити за вказаний період середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

За наявності факту невиплати компенсації відпустки як учаснику бойових дій та обставина, що відповідачу стало відомо про право позивача на отримання компенсації за щорічну відпустку за 2022 рік не впливає на строк, протягом якого відповідач не виплатив позивачу всі належні суми.

Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 у справі № 560/11111/22 зазначив, що передбачений статтею 117 КЗпП України спосіб захисту вимагає також, щоб орган, який вирішує спір щодо суми заборгованості при звільненні [зокрема суд], визначив також і суму, яка підлягатиме стягненню на користь позивача.

Верховний Суд у постанові від 29 березня 2023 року № 260/2583/21 вказав, що сума середнього заробітку, зокрема, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України) яка підлягатиме стягненню, має визначатися за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України суд першої інстанції має зазначити суму, яка підлягає стягненню, а в мотивувальній частині - навести розрахунок цієї суми, а також мотиви можливого зменшення її розміру, якщо для цього є підстави (з дотриманням приписів частини другої статті 117 КЗпП України).

Обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно абзацу пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивач звільнений з військової служби 29.12.2023, отже останніми місяцями служби є жовтень та листопад 2023 року.

З картки особового рахунку позивача за період з березня 2023 по грудень 2023 вбачається, що розмір грошового забезпечення у жовтні 2023 склав 21 759,73 грн, та у листопаді 2023 - 21 759, 73 грн. , всього за два місяці - 43 519,46 грн.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 713,43 грн (43 519,46) /61. Період прострочення з 29.12.2023 по 28.06.2023 становить 182 дні. Середній заробіток за 182 дні становить 129 844,26 грн (713,43 грн х 182 дні).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 129 844,26 грн.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк