Справа № 990/156/23
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 990/156/23
адміністративне провадження № П/990/156/23
1. На розгляді Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді перебувала справа за позовом ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Вищої ради правосуддя (далі також ВРП, Рада, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень.
2. В обґрунтуванні позову наводились доводи про те, що Указом Президента України від 13 травня 2019 року № 217/2019 «Про призначення члена Вищої ради правосуддя» ОСОБА_1 призначений на посаду члена Вищої ради правосуддя і в цей же день він склав присягу члена ВРП.
3. Зазначав, що наказом ВРП від 15 травня 2019 року № 241-к «Про зарахування до штату Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 » його зараховано до штату ВРП на посаду члена Ради. Починаючи з цієї дати позивач приступив до виконання своїх посадових обов`язків.
4. Пізніше, Указом Президента України від 10 червня 2019 року № 359/2019 «Про скасування Указу Президента від 13 травня 2019 року № 217/2019», скасований Указ Президента, яким ОСОБА_1 призначений на посаду члена ВРП.
5. Не погоджуючись із таким Указом Президента України й вважаючи його протиправним, ОСОБА_1 у червні 2019 року оскаржив цей Указ до Верховного Суду (справа № 9901/328/2019), однак у подальшому від такого позову відмовився, у зв`язку з чим та на підставі норм пункту 2 частини першої Кодексу адміністративного судочинства України ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2019 року провадження у справі закрите.
6. 26 липня 2019 року Голова ВРП видав наказ № 360-к «Про відрахування зі штату члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 », згідно з яким член ВРП ОСОБА_1 з 02 серпня 2019 року відрахований зі штату ВРП. Підстава - Указ Президента України від 10 червня 2019 року № 359/2019 «Про скасування Указу Президента України від 13 травня 2019 року № 217/2019».
7. Вважаючи наказ ВРП від 26 липня 2019 року № 360-к незаконним, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з позовом (справа № 9901/481/19), у якому просив визнати зазначений акт ВРП протиправним та скасувати його, поновити позивача на посаді члена Ради.
8. Рішенням Верховного Суду від 10 грудня 2020 року, ухваленим у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2021 року у справі № 9901/481/19, позов ОСОБА_1 задоволений частково. Визнаний протиправним та скасований наказ голови ВРП від 26 липня 2019 року № 360-к «Про відрахування зі штату члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 », а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
9. Рішення Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/481/19 набрало законної сили 04 листопада 2021 року.
10. Задовольняючи частково позов у справі № 9901/481/19, Верховний Суд виходив з відсутності у спірних в зазначеній справі правовідносинах передбачених частиною першою статті 24 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади члена ВРП. Суд також з`ясував, що оскаржуваний наказ Голови ВРП не містить посилання на відповідні підставу чи рішення уповноваженого суб`єкта, прийняте згідно із частиною другою, третьою наведеної вище статті.
11. Фактичні обставини справи не підтверджували й наявності визначених статтею 25 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» підстав для припинення повноважень ОСОБА_1 як члена ВРП, покликань на які оскаржений наказ також не містив.
12. Тому, з огляду на відсутність визначених законом підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади члена ВРП та припинення таких його повноважень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правової основи для прийняття оскарженого наказу про відрахування позивача зі штату Ради.
13. Суд у справі № 9901/481/19 наголошував, що Закон України «Про Вищу раду правосуддя» є достатньо чітким та зрозумілим у частині визначення повноважень ВРП, звільнення її члена з посади та припинення його повноважень. Щодо звільнення чи припинення повноважень члена ВРП цей Закон не встановлює жодних нормативних підстав дискреційних повноважень Ради.
14. З огляду на наявну правову регламентацію спірних правовідносин та враховуючи фактичні обставини справи, Верховний Суд виснував, що відповідач, видаючи спірний наказ, діяв не в межах повноважень, визначених законодавством.
15. Здійснюючи апеляційний перегляд справ № 9901/481/19, Велика Палата Верховного Суду не заперечувала наявності в Голови ВРП повноважень на видачу наказу про відрахування зі штату члена цього органу, однак лише після настання відповідних, закріплених законом, підстав для звільнення з такої посади чи припинення зазначених повноважень. Наголошувала, що такий наказ не може прийматися за відсутності підстав, передбачених статтями 24, 25 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», чи підміняти такі підстави.
16. Велика Палата Верховного Суду констатувала, що Указ Президента України від 10 червня 2019 року № 359/2019 «Про скасування Указу Президента від 13 травня 2019 року № 217/2019», яким скасовано Указ про призначення ОСОБА_1 на посаду члена ВРП, не визначено Законом України «Про Вищу раду правосуддя» як підставу для видання наказу Ради про відрахування зі штату, а тому підтвердила правильність висновку суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах видання наказу про відрахування зі штату відбулося поза межами повноважень Голови ВРП, визначених частинами п`ятою - сьомою статті 22 зазначеного Закону.
17. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді члена ВРП, Верховний Суд, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, вважав, що скасування наказу голови ВРП від 26 липня 2019 року № 360-к «Про відрахування зі штату члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 », фактично відновлює правове становище позивача, яке існувало до винесення зазначеного наказу, та у повній мірі відновлює його порушене право.
18. Суд також зауважив, що за відповідного правового регулювання та з`ясовних у справі обставин, беручи до уваги особливий статус ВРП як конституційного органу, скасування наказу, що не відповідає положенням закону, є достатнім способом захисту прав позивача, і в частині поновлення на посаді позовні вимоги задоволенню не підлягають.
19. Покликаючись на такі обставини, ОСОБА_1 вважав, що у зв`язку з відновленням його правового становища як діючого члена Ради, яке існувало до видання наказу Голови ВРП про відрахування його зі штату, та на підставі судових рішень, ухвалених у справі № 9901/481/19, які набрали законної сили, його належало допустити до продовження виконання повноважень на цій посаді з виплатою передбаченої законом винагороди члена Вищої ради правосуддя за період, починаючи з моменту його незаконного відрахування зі штату вказаного органу - до дати набрання законної сили рішенням у справі № 9901/481/19.
20. Позивач також стверджував, що ВРП, всупереч вимог закону, ігноруючи ухвалені у справі № 9901/481/19 судові рішення і наведені у них висновки Верховного Суду, протиправно та з порушенням прав ОСОБА_1 на працю шляхом проходження публічної служби й отримання відповідної винагороди, не допустила його до виконання повноважень на посаді члена Ради, а після закінчення встановленого Конституцією та Законом України «Про Вищу раду правосуддя» граничного строку виконання повноважень на такій посаді не виплатила належну йому винагороду, яка є однією з гарантій діяльності члена ВРП та невід`ємною складовою статусу за такою посадою.
21. Отже, суть спору та вимоги позову у справі, яка розглядалась, зводились до захисту трудових прав та гарантій ОСОБА_1 , закріплених за ним на посаді члена ВРП, зокрема, гарантованого Конституцією України права на працю на такій посаді та на отримання винагороди члена Вищої ради правосуддя у розмірі, визначеному законом.
22. Рішенням Верховного Суду від 30 квітня 2025 року, ухваленим у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду Коваленко Н.В., Бучик А.Ю., Єзерова А.А., Чиркіна С.М., Рибачука А.І., у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень - відмовлено повністю.
23. Відмовляючи у задоволенні позову, Верховний Суд виходив з того, що право на отримання винагороди члена ВРП є законодавчо закріпленою гарантією його незалежності та забезпечення діяльності, є невід`ємною частиною і складовою конституційно - правового статусу, який включає у себе, зокрема, наявність відповідного рішення суб`єкта призначення (обрання) на вказану посаду, яке є чинним і не скасоване у встановленому законом порядку.
24. На підставі фактичних обставин справи, Суд установив, що у спірних правовідносинах ОСОБА_1 призначений на посаду члена ВРП за квотою Президента України, у зв`язку з чим рішенням, з яким закон пов`язує можливість перебування на вказаній посаді, є відповідний Указ Президента України.
25. Розглядаючи справу, Верховний Суд з`ясував, що у період спірних у цій справі правовідносин діяв Указ Президента України, яким скасований раніше виданий Указ про призначення позивача на посаду Вищої ради правосуддя, й такий адміністративний акт Глави держави ОСОБА_1 у судовому порядку не оскаржив.
26. Установивши, що Указ Президента України від 13 травня 2019 року № 217/2019, яким ОСОБА_1 був призначений на посаду члена Вищої ради правосуддя й на підстав якого його введено у штат вказаного органу, був скасований Указом Президента України від 10 червня 2019 року № 359/2019, який відповідно до норм статті 106 Конституції України є обов`язковим до виконання на території України, і такий Указ не був оскаржений позивачем у судовому порядку й діяв у період спірних правовідносин, Верховний Суд констатував, що ОСОБА_1 не мав статусу діючого члена Ради, у зв`язку з чим у її Голови не виникло заснованих на законі підстав для введення позивача у штат цього органу та, відповідно, для виплати спірної грошової винагороди, яка, за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 990/156/23, є не стільки платнею за виконання обов`язків члена ВРП, скільки гарантією діяльності останнього.
27. У рішенні Суду підкреслено, що Указ Президента України від 10 червня 2019 року № 359/2019 про скасування Указу Президента України від 13 травня 2019 року № 217/2019, яким ОСОБА_1 призначений на посаду члена Вищої ради правосуддя, не охоплюється предметом спору у справі, яка розглядається, а оскільки такий Указ упродовж усього періоду існування спірних у цій справі правовідносин зберігав свою чинність, фактично діяв та відповідно до Конституції України був обов`язковим до виконання на території України, то й обставини щодо законності (правомірності) вказаного адміністративного акту, а також виданого на його підставі наказу Голови ВРП про відрахування позивача зі штату цього органу, враховуються судом як наявні факти, які не підлягають з`ясуванню у межах цієї справи й не входять до предмету доказування.
28. Беручи до уваги вищенаведене, Верховний Суд виснував, що відповідач не мав правових підстав для допуску ОСОБА_1 до продовження виконання ним повноважень на посаді члена ВРП після набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі № 9901/481/19, а позивач, за установлених у справі обставин, не набув права на отримання та виплату йому спірної винагороди члена Ради.
29. З рішенням Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 990/156/23 та з викладеними у ньому мотивами по суті спору й висновками щодо застосування норм права, я не погоджуюсь, у зв`язку з чим та в порядку частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаю окрему думку.
30. Насамперед, звертаю увагу на те, що трудовий спір між ОСОБА_1 та Вищою радою правосуддя щодо скасування наказу Голови ВРП від 26 липня 2019 року № 360-к, на підставі якого ОСОБА_1 відрахований зі штату Вищої ради правосуддя, та про поновлення його на посаді члена Ради вирішений Верховним Судом у справі № 9901/481/19.
31. У цій справі Суд ухвалив рішення від 10 грудня 2020 року, яке було переглянуто в апеляційному порядку Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 04 листопада 2021 року) та залишене без змін. Рішення Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/481/19 набрало законної сили 04 листопада 2021 року.
32. У вищевказаних судових рішеннях, Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду установили, що ОСОБА_1 13 травня 2019 року склав присягу члена ВРП і з цієї дати набув правового статусу та повноважень на вказаній посаді. Суди також з`ясували, що у спірних правовідносинах були відсутні передбачені статтями 24 та 25 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» підстави як для звільнення ОСОБА_1 з посади члена ВРП, так і для припинення його повноважень на зазначеній посаді.
33. Суд у справі № 9901/481/19 констатував, що за відсутності передбачених законом підстав для звільнення та/або припинення повноважень ОСОБА_1 як члена ВРП у відповідача, який самостійно не формує склад Ради і не є суб`єктом призначення її членів, не було правової основи для прийняття оскаржуваного наказу щодо відрахування позивача зі штату цього органу, у зв`язку з чим виснував, що відповідач, видаючи такий наказ, діяв не в межах повноважень, визначених законодавством.
34. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВРП про поновлення позивача на посаді члена Ради, Верховний Суд у рішенні від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/481/19 виходив з того, що визнання протиправним та скасування наказу Голови ВРП від 26 липня 2019 року № 360-к «Про відрахування зі штату члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 », який є індивідуальним актом одноразового застосування, фактично відновлює правове становище, яке існувало до винесення зазначеного наказу, й у повному обсязі відновлює порушене право позивача на здійснення повноважень члена Ради упродовж установленого законом строку.
35. Тому Верховний Суд визнав, що за відповідного правового регулювання та фактичних обставин справи, беручи до уваги особливий статус ВРП як конституційного органу, скасування наказу, що не відповідає положенням закону, є достатнім способом захисту прав ОСОБА_1 , і в частині поновлення на посаді позовні вимоги задоволенню не підлягають.
37. З урахуванням викладеного вважаю, що наказ Голови ВРП від 26 липня 2019 року № 360-к «Про відрахування зі штату члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 », у зв`язку з визнанням його протиправним та скасуванням у судовому порядку й набранням законної сили судовими рішеннями у справі № 9901/481/19, вважається таким, що не діє з моменту його видання.
38. Тобто після 04 листопада 2021 року правове становище ОСОБА_1 як діючого члена Вищої ради правосуддя, а відповідно і його правовий статус, пов`язаний з такою посадою, відновились у тому обсязі, який існував до 26 липня 2019 року, включно з правом на отримання передбаченої законом винагороди, яке за висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постановах від 16 лютого 2023 року у справі № 990/99/22 та від 06 листопада 2024 року у справі № 990/317/23, є гарантією його незалежності та невід`ємною складовою його статусу.
39. При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 990/99/22 відзначено, що чинним законодавством не передбачено жодних підстав для припинення нарахування та виплати винагороди діючому члену ВРП.
40. Заперечуючи наявність у позивача такого права, ВРП покликається на Указ Президента України від 10 червня 2019 року № 359/2019 «Про скасування Указу Президента України від 13 травня 2019 року № 217/2019», який за змістом частини третьої статті 106 Конституції України є обов`язковим до виконання на території України й не був скасований у судовому порядку.
41. Відповідач наполягав, що таким Указом Президент України мав намір припинити і фактично припинив повноваження ОСОБА_1 як члена ВРП, а отже і його правовий статус та відповідні пов`язані з ним права і гарантії діяльності також припинили свою дію у момент відрахування позивача зі штату Вищої ради правосуддя.
42. Окрім цього, відповідач висловлював думку про те, що факт припинення таких повноважень позивача і те, що вони у подальшому не відновились й не могли бути продовжені, підтверджується виданням у подальшому Президентом України Указів від 30 вересня 2019 року № 720/2019 та від 04 лютого 2020 року № 36/2020, якими були призначені нові члени Ради за квотою Президента України.
43. Акцентує увагу й на тому, що у зв`язку з виданням таких Указів ВРП вчинялись дії щодо зарахування новопризначених членів до штату Ради, які склали присягу і набули відповідних повноважень, а також зауважує, що 16 березня 2023 року Етична рада оприлюднила список кандидатів на вакантну посаду члена ВРП від Президента України, що додатково вказує на обґрунтованість позиції ВРП щодо відсутності у ОСОБА_1 статусу діючого члена Ради та права на отримання винагороди.
44. Проте видання Главою держави адміністративного акта про скасування раніше прийнятого та оформленого відповідним Указом рішення про призначення певної особи на посаду члена ВРП не може зумовлювати наявності передбачених законом правових підстав, які наведені за вичерпним і остаточним переліком, як для звільнення з посади члена Ради, так і для припинення таких повноважень.
45. Відповідач не врахував правової природи та юридичних наслідків видання Президентом України Указів від 13 травня 2019 року № 217/2019», яким ОСОБА_1 призначений членом ВРП, та від 10 червня 2019 року № 359/2019 про скасування такого Указу, які є індивідуальними актами одноразового застосування та вичерпують свою дію фактом їх виконання.
46. Якщо проаналізувати норми Закону України «Про Вищу раду правосуддя», то Указ Президента України про призначення на посаду члена ВРП є підставою для складання присяги, після чого набуваються повноваження за такою посадою, а у Голови Ради в межах його адміністративної компетенції, визначеної статтею 22 цього Закону, виникає обов`язок видати наказ про зарахування призначеної на посаду члена ВРП особи до штату цього органу, що офіційно оформлює трудові відносини між такою особою та зазначеним органом як між працівником та роботодавцем, зобов`язує здійснювати ведення обліку її робочого часу, нараховувати і виплачувати їй передбачену законом винагороду у встановленому розмірі до моменту припинення нею повноважень або звільнення з такої посади з підстав, визначених законом.
47. Таким чином, Указ Президента України про призначення особи на посаду члена ВРП вважається фактично виконаним у момент складання нею присяги та, відповідно, набуття повноважень за такою посадою, і цим вичерпує свою дію та в подальшому не утворює жодних юридичних наслідків, не є правовою підставою для реалізації інших прав або виникнення обов`язків у правовідносинах щодо проходження публічної служби членом Ради.
48. Тому скасування Указу Президента України про призначення особи на посаду члена ВРП не змінює і не може змінювати вже набутий за такою посадою конституційно - правовий статус і усі його складові, сукупно з правом на отримання винагороди у встановленому законом розмірі як гарантії незалежності та забезпечення діяльності такої посадової особи.
49. Рішення суб`єкта призначення (обрання) на посаду члена ВРП, після виконання його мети та фактичної реалізації, а відтак і вичерпання своєї дії, не може мати вплив на правовідносини, які виникли на його підставі та фактично тривають. Втрата ж чинності таким рішенням не може припиняти чи змінювати правовідносини, які виникли на його підставі, впливати на обсяг прав та обов`язків їх учасників, які, до того ж, проти цього заперечують, й, тим більше, не визначений Конституцією та законами України як достатня формальна (офіційна, легітимна) з правової точки зору причина усувати у такий спосіб особу з посади члена Вищої ради правосуддя.
50. З огляду на таку правову природу Указу Президента України про призначення особи на посаду члена ВРП, мету його видання, спосіб реалізації та юридичні наслідки його дії, втрата ним чинності не породжує в учасників правовідносин, які на його підставі виникли й можуть бути змінені або припинені лише з передбачених законом підстав, жодних інших прав та/або обов`язків, не змінює їх і не припиняє, а отже й не впливає на вже набутий членом ВРП конституційно - правовіий статус.
51. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду чітко висловилась у постанові від 04 листопада 2021 року у справі № 9901/481/19, у якій констатувала, що видання Президентом України указу про скасування попереднього указу про призначення особи на посаду члена ВРП, а отже і сама собою втрата чинності останнім, не є тими обставинами, з якими закон пов`язує можливість припинення повноважень на такій посаді або звільнення з нею.
52. З цих підстав доводи відповідача про втрату позивачем статусу члена ВРП у зв`язку з виданням Президентом України Указу від 10 червня 2019 року № 359/2019 є неспроможними і не ґрунтуються на достатній правовій аргументації, засновані на помилковому і суб`єктивному розумінні змісту релевантних спірним правовідносинам норм права, викривленні їх змісту. Тому мали б бути відхилені Верховним Судом під час розгляду цієї справи, але були помилково прийняті та фактично підтримані в рішенні від 30 квітня 2025 року, що, на мою думку, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, суперечить фактичним обставинам справи і не враховує усіх істотних та важливих фактів, які підлягали врахуванню Судом й, безумовно, впливали на правильне вирішення спору у справі, що розглядається.
53. Наголошую на тому, що норми статей 24 та 25 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» з достатньою чіткістю і передбачуваністю регламентують питання щодо припинення повноважень члена ВРП або звільнення його з посади, не передбачають довільного тлумачення та є достатньо зрозумілими щоб породити у особи, яка обіймає вказану посаду, наявність легітимних очікувань у стабільності відповідних правовідносин, які виникли у зв`язку з прийняттям суб`єктом призначення (обрання) відповідного рішення, а також у тому, що усі передбачені у таких відносинах і закріплені у нормах законодавства права будуть реалізовані безперешкодно і в повному обсязі. Норми вказаних статей Закону України «Про Вищу раду правосуддя» не породжують у ВРП як колегіального органу або у її Голови жодних дискреційних повноважень та права діяти на власний розсуд у питання припинення повноважень члена Ради або звільнення з такої посади.
54. Застосована законодавцем нормопроєктувальна техніка під час формування положень статей 24 та 25 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» не дозволяє розуміти їх інакше ніж такі, що закріплюють виключні та конкретно визначені за вичерпним та остаточним переліком підстави для припинення повноважень члена ВРП або звільнення з цієї посади, що вселяє у особи, стосовно якої вони можуть бути застосовані, цілковиту упевненість у стабільності правовідносин, які ними врегульовані, у тому, що публічна служба на такій посаді не буде припинена у спосіб, який цими конкретними нормами права не передбачений. Таку упевненість посилює і той факт, що Закон України «Про Вищу раду правосуддя» є спеціальним у правовідносинах, у яких виник спір у справі, розглянутій Верховним Судом як судом першої інстанції, й лише він їх врегульовує в частині визначення підстав для припинення повноважень члена ВРП або звільнення з цієї посади.
55. У цій частині норми статей 24 та 25 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» відповідають якості закону та не породжують підстав для їх неоднозначного тлумаченні чи різного розуміння їхнього змісту, обсягу прав і обов`язків учасників урегульованих ними правовідносин. Позивач мав обґрунтовані підстави сподіватись на їх неухильне дотримання усіма, зокрема, й Вищою радою правосуддя як колегіальним органом та усіма її посадовими особами, у тому числі Головою Ради.
56. А зважаючи на закарбовану у національному законодавстві й у ратифікованих Україною міжнародних актах непорушну гарантію судового захисту прав у публічно - правових відносинах з боку усіх без виключення суб`єктів владних повноважень, у тому числі у відносинах публічної служби усіх рівнів із застосуванням судом ефективного способу відновлення порушених прав, який не суперечить закону (статті 55 та 125 Конституції України; статті 2, 5, 19, 245 Кодексу адміністративного судочинства України; статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), ОСОБА_1 небезпідставно сподівався на можливість повного відновлення порушених у спірних правовідносинах прав, якою він і скористався у справі № 9901/481/19.
57. Зміст ухвалених у вказаній справі рішень Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді та Великої Палати Верховного Суду дають підстави для висновку, що скасування наказу Голови ВРП про відрахування ОСОБА_1 за відсутності передбачених для цього підстав у повній мірі відновлюють його правовий статус та обсяг прав і обов`язків, які фактично існували до видання цього наказу. Жодних обмежень або застережень щодо обсягу відновленого вказаними судовими рішеннями правового становища позивача у цих рішеннях не міститься.
58. До видання наказу Головою ВРП про відрахування ОСОБА_1 зі штату цього органу, позивач мав правовий статус діючого члена ВРП з усіма правами та обов`язками, які передбачались у зв`язку з таким його статусом, у тому числі правом на отримання винагороди. А оскільки така винагорода за своїм призначенням є не лише способом оплати за фактично виконану членом Ради роботу і не є виключно платнею за виконання обов`язків на такій посаді, а виконує ще й функцію гарантії діяльності останнього, на чому акцентована увага й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 990/156/23, то й можливість її виплати слід пов`язувати насамперед з наявністю у особи статусу члена ВРП. У цьому питанні факти перебування члена ВРП у штаті цього органу та фактичне виконання ним своїх посадових обов`язків не є ключовими і вирішальними. В цьому аспекті Верховний Суд у рішенні від 30 квітня 2025 року надав вказаним обставинам неправильну оцінку як таким, що унеможливлюють виплату винагороди члену ВРП.
59. Важливо врахувати і те, що у період з моменту видання Президентом України Указу від 10 червня 2019 року № 359/2019, яким скасований Указ Президента про призначення ОСОБА_1 на посаду члена ВРП, і до відрахування позивача зі штату цього органу з 02 серпня 2019 року на підставі наказу Голови ВРП від 26 липня 2019 року № 360-к, виплата йому винагороди продовжувалась, незважаючи на видання такого Указу і втратою чинності іншим Указом, на підставі якого позивача призначено на посаду члена Ради.
60. Вказані обставини засвідчують, що сама ж Рада не пов`язувала факт втрати чинності Указом Президента України, яким позивача призначено на посаду члена ВРП, з можливістю виплати йому винагороди за такою посадою у розмірі, передбаченому законом. Це вказує на суперечливий і взаємовиключний характер наведених ВРП аргументів у запереченні доводів ОСОБА_1 по суті спору.
61. Протиправно відрахувавши ОСОБА_1 зі штату ВРП, за відсутності як фактичних, так і юридичних підстав для його звільнення з посади або для припинення таких повноважень, й відмовившись у подальшому, після скасування судом акту про таке відрахування, Голова ВРП діяв усупереч закону, з порушенням прав позивача, й не забезпечив, за вищевказаних обставин, належне та послідовне виконання своїх повноважень з дотриманням верховенства права, яке згідно з статтею 8 Конституції України визнається і діє в Україні.
62. Звертаю увагу на те, що діяльність владного суб`єкта обмежується принципом законності (частина друга статті 19 Конституції України) і принципом верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), на чому наголошувалось й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 420/3261/19. Ці правові позиції застосовані Верховним Судом, зокрема й у постанові від 16 березня 2023 року у справі № 460/3890/20 та інших.
63. Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
64. Для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, властивим є принцип легітимних очікувань, який у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї / мети системи адміністративних судів, а саме захист «малої людини» від «великої держави» в особі її численних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу. Наведене переконливо доводить, що кожна особа має бути впевненою у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте нею на законних підставах право, його зміст та обсяг буде нею реалізовано. Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону», суд, за загальним правилом, повинен тлумачити законодавство так, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема справедливості та розумності.
68. У світлі такої практики ЄСПЛ та тлумачення змісту правовладдя (верховенства права) (rule of law) та його елементів, ще раз наголошую на тому, що ОСОБА_1 , з огляду на чіткі та зрозумілі приписи статей 24 та 25 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», які відповідали «якості закону», мав правомірні сподівання і легітимні очікування того, що його не буде звільнено з посади члена ВРП або такі його повноваження не будуть припинені з підстав, які законом не передбачені. Позивач обґрунтовано розраховував на те, що наявні у нього та пов`язані зі статусом члена ВРП права, у тому числі щодо виплати йому винагороди, будуть безперешкодно реалізовані, що вони захищені державою і будуть відновлені у повному обсязі у встановленому законом порядку в разі їх порушення.
69. Однак у спірних правовідносинах скалася ситуація, за якої Голова ВРП, всупереч наявності чіткої та недвозначної правової регламентації правовідносин, пов`язаних з проходженням публічної служби на посаді члена ВРП, допустив помилку й незаконно відрахував члена Ради ОСОБА_1 зі штату цього органу.
70. При цьому, така помилка не була виправлена самим же суб`єктом владних повноважень, а усі негативні наслідки, у тому числі й майнові, які полягали у втраті ОСОБА_1 грошових коштів у вигляді винагороди члена ВРП, на яку він мав право, Рада фактично переклала на позивача, не запропонувавши йому жодної розумної компенсації та взагалі заперечила його право на таку посаду і на реалізацію пов`язаних з нею прав, не навівши переконливої аргументації щодо такого твердження.
71. Таким чином ВРП отримала вигоду від свого рішення й протиправних дій та бездіяльності у вигляді збережених у кошторисі цього органу коштів, передбачених для виплати винагороди члену Ради ОСОБА_1 , які у кінці звітного періоду повернула до державного бюджету України, про що повідомила представниця відповідача у відзиві на позов. Це спростовує твердження ВРП про можливе надмірне навантаження на державний бюджет України у разі прийняття судом рішення про зобов`язання виплатити позивачу спірну винагороду, оскільки кошти на це вже були передбачені у кошторисі Ради й були нею повернуті як такі, що збережені та не витрачені.
72. Проявлена у спірних правовідносинах поведінка ВРП не відповідала принципу належного урядування, не ґрунтувалась на принципах законності та верховенства права, не була справедливою по відношенню до позивача, який жодних порушень не вчиняв, однак, фактично поніс відповідальність за порушення Конституції та законів України Радою, яка переклала таку відповідальність на ОСОБА_1 за відсутності для цього відповідних підстав.
73. Критично оцінюю покликання ВРП на відсутність волевиявлення з боку Президента України як суб`єкта призначення на посаду члена Ради як на обставину, яка унеможливлювала наявність у ОСОБА_1 конституційно - правового статусу члена Вищої ради правосуддя у період спірних у цій справі правовідносин та, відповідно, перебування його у штаті зазначеного органу, що зумовило відсутність правових підстав для виплату йому винагороди за такою посадою.
74. З цього приводу зазначаю, що чинний у період спірних правовідносин закон не містив правового регулювання, яке вимагало б у цій конкретній ситуації від суб`єкта, уповноваженого Конституцією та законами України на формування складу ВРП, здійснювати певне волевиявлення щодо можливості подальшого перебування позивача на посаді члена такого органу, у тому числі у формі відповідного рішення. після відновлення його правового становища судом.
75. Таке волевиявлення з боку Президента України вже мало місце у спірних правовідносинах і було практично реалізоване. Правовідносини, які виникли на підставі такого волевиявлення, набули стабільного характеру, а конкретно визначених у законі обставин, з існуванням яких закон пов`язує можливість припинення повноважень члена ВРП або звільнення з цієї посади, у цих відносинах не виникло, що підтверджено й Судом у справі № 9901/481/19.
76. З урахуванням такого, основним питанням спору у справі, яка розглядалась, було питання про те, чи відновився конституційно - правовий статус ОСОБА_1 як діючого члена ВРП після визнання Судом протиправним та скасування незаконного наказу про його відрахування зі штату зазначеного органу і чи має він у зв`язку з цим право на виплату винагороди за період, упродовж якого такий статус існував.
77. З огляду на наведені мною вище у цій окремій думці мотиви, вважаю, що у спірних правовідносинах позивач після його призначення на посаду члена ВРП пов`язаний із такою посадою правовий статус не втрачав до моменту закінчення встановленого законом строку його повноважень, а право на виплату йому винагороди члена ВРП відновилось починаючи з 02 серпня 2019 року, коли дія наказу Голови Ради про відрахування позивача зі штату цього органу з посади її члена як акту індивідуальної дії - припинилась.
78. Специфіка спірних у цій справі правовідносин полягає і в тому, що наказ про зарахування позивача до штату Ради, виданий її Головою в межах його адміністративних повноважень, також є актом індивідуальної дії, який вичерпав її у момент його практичної реалізації, тобто в день фактичного зарахування позивача до штату Вищої ради правосуддя. Тому відновлення правового становища ОСОБА_1 у повному обсязі після набрання законної сили рішенням у справі № 9901/481/19 передбачає відновлення його статусу як діючого і зарахованого у штат ВРП її члена, що не передбачає потребу у виданні ще одного наказу про зарахування у штат або про поновлення на посаді, що, до того ж, спеціальним законом не передбачено і з огляду на порядок формування Ради та засади організації її діяльності не вимагається.
79. Водночас, як з`ясував Верховний Суд, розглядаючи цю справу, ВРП з об`єктивних і незалежних від неї обставин (призначення нових членів ВРП за квотою Президента України та зміна законодавства в частині порядку призначення Президентом України членів ВРП) була позбавлена реальної можливості допустити ОСОБА_1 до виконання повноважень члена Ради. Однак це не припиняло статусу ОСОБА_1 як члена ВРП, а отже не скасовувало й обов`язок Ради виплачувати йому винагороду, яка, як вже відзначалось, є не стільки платнею за працю, скільки гарантією діяльності на вказаній посаді.
80. Отже Суд, розглядаючи цю справу, повинен був відхилити наведені у відзиві на позов аргументи ВРП як необґрунтовані.
81. Щодо наведеного позивачем розрахунку належної і не виплаченої йому відповідачем винагороди члена ВРП, то тут належить виходити з характеру і змісту спірних правовідносин, природи спору у справі, яка розглядалась.
82. Так, у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду враховувала, що спір у межах цієї справи пов`язаний зі звільненням члена ВРП із займаної посади, виконанням рішення суду щодо його поновлення на цій посади та спрямований на вирішення питання про застосування заходів матеріальної відповідальності за невиконання рішення суду про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень.
83. У постанові від 11 липня 2024 року, ухваленій в цій же справі, Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи правову природу спору в розглядуваній справі, виходила з того, що вимоги, зокрема: про визнання протиправною бездіяльності ВРП, яка полягає в невиплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2019 року по 04 листопада 2021 року на підставі частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України; про визнання протиправною бездіяльність ВРП, яка полягає в невиплаті середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень за період з 05 листопада 2021 року по 13 травня 2023 року на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України; про стягнення відповідні суми, є спором щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати, тобто спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці особи, яка перебувала на публічній службі.
84. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 виокремлювала, що в судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.
85. У справі, яка розглядається, на вирішення Верховного Суду постановлене питання про можливість обчислення суми невиплаченої винагороди члена ВРП за періоди, коли такі повноваження не здійснювалися з вини Ради як роботодавця, а також за час протиправного недопуску до виконання таких повноважень Вищою радою правосуддя на підставі статей 235 та/або 236 Кодексу законів про працю України та за нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. На противагу таким загальним нормам ставиться частина друга статті 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», яка є спеціальною у спірних правовідносинах та яка чітко встановлює розмір винагороди члена ВРП.
86. Хоча цей спір і є спором про недотримання законодавства про оплату праці за позовом особи, яка перебувала на публічній службі, однак позовні вимоги ОСОБА_1 та наведені ним підстави позову спрямовані насамперед на захист його права на отримання винагороди як члена ВРП, розмір якої чітко визначений статтею 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» як спеціальним законом, й не може встановлюватись жодним іншим актом законодавства, зокрема, статтями 235 та/або 236 Кодексу законів про працю України та обчислюватись за нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати як на цьому помилково наголошує позивач.
87. Розрахунок належної до виплати і невиплаченої відповідачем винагороди ОСОБА_1 як члену ВРП за вищевказаними правилами у розмірі середнього заробітку може призвести до встановлення суми такої винагороди у розмірі, який є меншим за той, що визначений статтею 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», що матиме наслідком відновлення порушеного права позивача у меншому обсязі, або навпаки, у разі, якщо обчислена як середній заробіток сума винагороди перевищуватиме передбачений у спеціальному законі розмір, то це свідчитиме про відновлення права позивача у обсязі, який є більшим ніж фактичний обсяг порушеного права.
88. З цих підстав висновую, що статті 235 та 236 Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню для цілей обчислення невиплаченої ОСОБА_1 винагороди члена ВРП у розмірі середнього заробітку за нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати. Однак вищевказані статті Кодексу законів про працю України, а також інші його положення, є застосовними до спірних у цій справі правовідносин у частині питань, які не врегульовані спеціальним законом, та які йому не суперечать.
89. Так, згідно з частинами першою, другою статті 235 Кодексу законів про працю України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
90. За положеннями статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
91. Застосуванню під час вирішення спору у справі, яка розглядається, з урахуванням правового регулювання, встановленого спеціальним законом, підлягають й норми статті 240-1 Кодексу законів про працю України, які передбачають, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або роботодавця (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.
92. За установлених у цій справі обставин, Верховний Суд у рішенні від 30 квітня 2025 року, обґрунтовано констатував, що допустити ОСОБА_1 до продовження виконання ним повноважень члена ВРП після 04 листопада 2021 року не було можливості з огляду на наявність для цього об`єктивних причин. Однак визначених законом правових підстав для припинення нарахування та виплати йому винагороди, у Ради не існувало. У зв`язку з цим, на мою думку, Верховний Суд як орган, який розглядав трудовий спір, керуючись вищенаведеними приписами Кодексу законів про працю України в частині питань, які спеціальним законом не врегульовані, та які йому не суперечать, мав би ухвалити рішення про зобов`язання ВРП як роботодавця виплатити ОСОБА_1 як незаконно звільненому працівникові винагороду члена ВРП у встановленому законом розмірі за весь час, упродовж якого така винагорода протиправно не виплачувалась, а саме - за період з 02 серпня 2019 року по 13 травня 2023 року.
93. При цьому, з огляду на приписи норм вищенаведених статей, які покладають на роботодавця обов`язок виплатити незаконно звільненому працівникові або середній заробіток, або різницю в заробітку за час вимушеного прогулу або затримки у виконанні рішення про поновлення на роботі, а також зважаючи на пов`язані з посадою члена ВРП обмеження щодо несумісності з іншими оплачуваними видами діяльності, виплата вищезазначених сум винагороди повинна здійснюватися з відрахуванням отриманих позивачем сум доходів за період з 02 серпня 2019 року по 13 травня 2023 року, на які він не мав би права як член ВРП, що відповідає статусу за цією посадою та вимогам спеціального закону.
94. Беручи до уваги усе вищевикладене, вважаю, що Верховний Суд у рішенні від 30 квітня 2025 року у справі № 990/156/23 необґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень.
95. На мою думку, такий позов належало задовольнити частково - шляхом ухвалення Судом рішення про стягнення з Вищої ради правосуддя на користь ОСОБА_1 суми невиплаченої винагороди члена Вищої ради правосуддя за період з 02 серпня 2019 року по 13 травня 2023 року у розмірі, встановленому статтею 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», з відрахуванням одержаних ОСОБА_1 доходів, відповідно до вимог та обмежень щодо несумісності членів Вищої ради правосуддя, встановлених статтею 6 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». В задоволенні решти позивних вимог належало відмовити з урахуванням мотивів, які викладені у цій окремій думці, а не у зв`язку з тим, що в період спірних правовідносин зберігав чинність Указ Президента України від 10 червня 2019 року № 359/2019 «Про скасування Указу Президента від 13 травня 2019 року № 217/2019», від оскарження якого у судовому порядку ОСОБА_1 відмовився і який нечинним судом не визнавався.
Суддя Наталія КОВАЛЕНКО