Справа № 240/5945/23
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Житомир справа №240/5945/23

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання відмови неправомірною, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач 1), в якому просить:

- визнати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в призначенні йому пенсії по інвалідності у відповідності до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - неправомірною;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити йому пенсію по інвалідності у відповідності до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з моменту його звернення до відповідача, тобто з 21.12.2022.

На обгрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 03.10.2022 йому було встановлено третю групу інвалідності внаслідок загального захворювання. У зв`язку із цим він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відмовило йому у призначені пенсії у зв`язку з відсутністю в нього необхідного страхового стражу в розмірі 11 років. Так, за наслідками розгляду документів, поданих ним із заявою про призначення пенсії, управління встановило, що його страховий стаж становить лише 09 років 9 місяців 28 днів. При цьому, згідно інформації, вказаної відповідачем в листі від 26.12.2022 №104717/01-16 до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 21.12.1995 по 24.12.1997, оскільки в трудовій книжці відсутній номер наказу про звільнення. Відтак, стаж був зарахований частково відповідно до наданої довідки від 17.11.2022 №14. Також у зазначеному листі відповідач повідомив, що для зарахування вищезазначеного періоду в повному обсязі необхідно надати накази на прийом та звільнення, а стаж роботи за 1998 рік можливо буде зарахувати тільки за результатом перевірки первинних документів, оскільки за 1998 рік відсутній запис в трудовій книжці. Позивач вважає такі дії протиправними, адже відповідальність за ведення трудових книжок покладається на керівника підприємства, натомість він, як працівник, не може нести негативні наслідки у вигляді не зарахування періоду його роботи на такому підприємстві до страхового стажу, через порушення роботодавцем вимог до оформлення записів в трудовій книжці. Також позивач вказує, що спірний період його роботи підтверджується архівним витягом від 18.01.2023 №Л/35, довідкою СГ "Норинське" від 15.01.2023 №23 та довідкою правління КПС "Норинь" від 25.03.1998. З огляду на зазначене, для захисту свого права на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 05.05.2023 провадження в адміністративній справі №240/5945/23 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

Крім того, ознайомившись з матеріалами доданими до позовної заяви, суд, з огляду на предмет спірних правовідносин, виніс ухвалу від 05.05.2023, якою залучив Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до участі в адміністративній справі №240/5945/23 в якості другого відповідача (далі - відповідач 2).

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Аргументуючи свою правову позицію Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вказало, що 21.12.2022 та 29.12.2022 ОСОБА_1 звертався до управління із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказані заяви опрацьовувалась за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів. У зв`язку із чим, за принципом екстериторіальності заяву від 21.12.2022 розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а заяву від 29.12.2022 - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області. За результатами розгляду цих заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняло рішення від 26.12.2022 №97, а Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області рішення від 03.01.2023 №97, якими відмовили позивачу у призначенні пенсії через відсутність в нього необхідного страхового стажу. Натомість Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області лише повідомило позивача про прийнятті рішення, шляхом направлення йому листів від 04.01.2023 №0600-0216-8/1334 та від 11.01.2023 №0600-0216-8/4631. Враховуючи вказане, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зауважило, що не приймало рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії, а відтак не вчиняло дій, які б могли порушувати його право на належне пенсійне забезпечення. З огляду на зазначене, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області просило відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області також подало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало щодо заявлених позовних вимог. На обгрунтування своєї позиції Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зазначило, що відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж, необхідний для призначення пенсії по інвалідності для осіб з ІІ - ІІІ групою інвалідності з віком від 46 років до досягнення 48 років включно становить 11 років. При цьому, статтею 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Згідно з статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. В свою чергу, правовими нормами пунктів 1-3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, у разі, коли в трудовій книжці містяться неправильні або неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються, зокрема, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, інші документи, які містять відомості про періоди роботи. В контексті вказаного відповідач 2 звертає увагу, що законодавством передбачено умови підтвердження певних періодів роботи, коли в трудовій книжці містяться неточні записи про ці періоди. Так, управління вказує, що за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів було встановлено, що при необхідному страховому стажі в розмірі 11 років, страховий стаж позивача становить лише 09 років 9 місяці 28 днів. При цьому, до страхового стажу позивача не був врахований період його роботи з 21.12.1995 по 24.12.1997, оскільки в трудовій книжці НОМЕР_1 від 15.01.1992 відсутній номер наказу на звільнення, чим порушено вимоги Інструкції від 29.07.1993 №58 "Про порядок ведення трудових книжок працівників". Відтак, стаж було зараховано частково відповідно до наданої довідки від 17.11.2022 №14. Також Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вказало, що для зарахування вищевказаного періоду у повному обсязі позивачу необхідно надати накази на прийом та звільнення, а стаж його роботи за 1998 рік буде можливо зарахувати тільки за результатами перевірки первинних документів, оскільки за період роботи протягом 1998 року відсутній запис в трудовій книжці. У зв`язку із цим, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вважає, що ним правомірно було прийнято рішення від 26.12.2022 № 97 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії через відсутність у нього визначеного законом страхового стажу, а тому просило відмовити йому в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути дану адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що з 03.10.2022 ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності внаслідок загального захворювання, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №085827.

З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 21.12.2022 звернувся до територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

На виконання вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1), вказану заяву ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

За наслідками розгляду цієї заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняло рішення від 26.12.2022 №97, яким відмовило позивачу у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" через відсутність у нього необхідного страхового стажу в розмірі 11 років.

Обґрунтовуючи вказану відмову в призначенні пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у рішенні від 26.12.2022 №97 вказало, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви було встановлено, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 9 років 9 місяців 28 днів. При цьому, до його страхового стажу не зарахований період роботи з 21.12.1995 по 24.12.1997, оскільки в трудовій книжці відсутній номер наказу на звільнення, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58. Відтак, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зазначило, що стаж зарахований частково відповідно до наданої довідки від 17.11.2022 №14, а для зарахування вищевказаного періоду у повному обсязі заявнику необхідно надати накази на прийом та звільнення з роботи. Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вказало, що стаж роботи ОСОБА_1 за 1998 рік буде можливо зарахувати тільки за результатом перевірки первинних документів, оскільки за 1998 рік відсутній запис про роботу в трудовій книжці.

Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішення від 26.12.2022 №97, позивача було повідомлено листом Головного управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області від 04.01.2023 №0600-0216-8/1334.

29 грудня 2022 року ОСОБА_1 повторно звернувся до територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", до якої для підтвердження періоду роботи в СГ "Норинське" з 21.12.1995 по 24.12.1997 долучив довідку від 22.12.2022 №21, видану СГ "Норинське".

Зазначену заяву за принципом екстериторіальності розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та прийняло рішення від 03.01.2023 №97, яким відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу в розмірі 11 років.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що за підрахунками Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області страховий стаж ОСОБА_1 становить 08 років 04 місяці 28 днів. При цьому, період роботи ОСОБА_1 з 21.12.1995 по 24.12.1997 управління не зарахувало до страхового стажу, оскільки в трудовій книжці відсутній наказ про звільнення, в архівному витязі від 08.12.2022 №Л/456 зазначено, що в протоколах загальних зборів колгоспників та засідань правління КСП "Норинь" рішення про звільнення з роботи не виявлено, а в довідці від 22.12.2022 №22 відсутній номер протоколу засідання правління КСП "Норинь".

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд зазначає, що звертаючись із даним позовом до суду ОСОБА_1 вказує, що не погоджується з розміром визначеного йому страхового стажу та вважає, що до вказаного стажу протиправно не зараховано період його роботи з 21.12.1995 по 24.12.1997, та як наслідок протиправно відмовлено йому у призначенні по інвалідності пенсії, а тому він звернувся з даним позовом до суду. При цьому, зміст позовної заяви та доданих до неї документів свідчить, що в поданому позові ОСОБА_1 оскаржує рішення про відмову у призначенні йому пенсії від 26.12.2022 №97, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Відтак, з огляду на положення частини 2 статті 9 КАС України, суд в межах розгляду даної справи перевіряє лише правомірність вказаного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.12.2022 №97 та його відповідність критеріям, визначеним в частині 2 статті 2 КАС України, та відповідно не надає правової оцінки рішенню Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 03.01.2023 №97, оскільки останнє позивачем в даному позові не оскаржується.

Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені в Законі України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV визначено право громадян України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №1058-IVвідповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

В умовах дії солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, розмір пенсії кожного пенсіонера визначається індивідуально з урахуванням набутого ним страхового стажу та отриманого заробітку, з якого сплачувалися страхові внески.

Частиною 1 статті 30 Закону №1058-IV визначено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 32 Закону №1058-IV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

В частині 2 статті 24 Закону №1058-IV зазначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була впроваджена в України на підставі Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності 01.01.2004.

Відтак, періоди роботи особи до 01.01.2004 (до впровадження системи персоніфікованого обліку) зараховуються до її страхового стажу на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV, а періоди роботи після 01.01.2004 - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є сплата страхових внесків.

До набрання чинності Законом №1058-IV право громадян на державне пенсійне забезпечення було врегульовано Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення".

Статтею 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до частини 2 статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Таким чином, для зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі визначено певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.

Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Також, статтею 48 Кодексу законів про працю України, передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12 серпня 1993 року №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Водночас, пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, належним чином оформлені записи в трудовій книжці є підставою для врахування відповідних періодів роботи до стажу особи при призначенні пенсії, а у разі відсутності таких записів або їх неповноти трудовий стаж має встановлюватися на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, системний аналіз норм Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" свідчить, що періоди роботи особи до 01.01.2004 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в її трудовій книжці, а періоди роботи після 01.01.2014 - на підставі даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку. Натомість, надання уточнюючих довідок для підтвердження певного періоду роботи є необхідним виключно у випадках, відсутності трудової книжки або відсутності необхідних записів в ній, наявності неправильних або неточних записів.

Під час розгляду справи судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.12.2022 №97 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії стала відсутність у нього необхідного страхового стажу в розмірі 11 років. За підрахунками Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області страховий стаж ОСОБА_1 становить лише 9 років 9 місяців 28 днів.

При цьому, у вказаному рішенні Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зазначило, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зарахований період роботи з 21.12.1995 по 24.12.1997, оскільки в трудовій книжці відсутній номер наказу на звільнення, чим порушено вимоги Інструкції від 29.07.1993 №58 "Про порядок ведення трудових книжок працівників". Разом з тим, управління вказало, що стаж за вказаний період було зараховано частково відповідно до наданої довідки від 17.11.2022 №14.

Відповідно до записів у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_2 від 15.01.1992, в період з 21.12.1995 по 24.12.1997 ОСОБА_1 працював по договору на посаді різноробочого бригади №3 в КСП "Норинь".

Дослідивши під час розгляду справи матеріали відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 , а саме наявний у ній розрахунок його страхового стажу, суд встановив, що вищезазначений період роботи ОСОБА_1 в КСП "Норинь" був частково зарахований Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до його страхового стажу. Зокрема, на підставі інформації про кількість фактично вироблених ОСОБА_1 виходо-днів, вказаної в довідці СГ "Норинське" від 17.11.2022 №14, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувало до страхового стражу позивача період з 21.12.1995 по 30.06.1997 тривалістю 1 рік 6 місяців 10 днів.

Таким чином судом встановлено та підтверджено наявними у справі документами, що до страхового стажу ОСОБА_1 не була зарахована лише частина періоду його роботи в КСП "Норинь" з 01.07.1997 по 24.12.1997, а підставою такого незарахування була відсутність в трудовій книжці номер наказу на звільнення.

Вирішуючи спірні правовідносини в цій частині, суд зазначає наступне.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників був врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасність та правильність заповнення трудових книжок несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа (пункт 13 Постанови № 310).

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Дослідивши під час розгляду справи копію трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 від 15.01.1992, наявну в матеріалах відмовної пенсійної справи, суд встановив, що в ній є наступні записи щодо спірного періоду роботи ОСОБА_1 :

- запис №3 від 21.12.1995 про прийняття в КСП "Норинь" на роботу різноробочим в бригаду №3 по договору (підстава внесення запису: "Пр. №4 від 26.03.1996");

- запис №4 від 24.12.1997 про звільнення з роботи по статті 38 КЗпП Укрпїни за власним бажанням.

При цьому, у відповідній графі про підстави внесення запису №4 зазначено лише: "24.12.1997".

Таким чином, зміст інформації, вказаної в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_2 від 15.01.1992 свідчить, що в графі, яка повинна була містити назву документу, на підставі якого такий запис внесений, дійсно відсутні назва та номер документу на підставі якого ОСОБА_1 було звільнено з КСП "Норинь", міститься лише дата такого документу "24.12.1997".

На момент внесення вказаного запису діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58).

Згідно пункту 1.1. цієї Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Правовими нормами пунктів 2.3 Інструкції №58 передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пунктів 2.26 та 2.27 Інструкції №58 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Наприклад, "Звільнений в зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України".

Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Вказане свідчить, що норми Інструкція № 58 передбачають зазначення в трудовій книжці назву документу на підставі якого вноситься запис про звільнення працівника, а також його номеру та дати.

Однак, як вже було зазначено судом в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_2 від 15.01.1992 дійсно відсутні назва та номер документу на підставі якого ОСОБА_1 було звільнено з КСП "Норинь", міститься лише дата такого документу "24.12.1997".

З даного привод суд зазначає, що саме уповноважена особа колгоспу несе відповідальність за правильність ведення трудової книжки колгоспника.

Згідно із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

За приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» (відповідно до якої прийнято Інструкцію №58), відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

В контексті вказаного суд вважає, що відсутність в трудовій книжці назви та номеру документу на підставі якого внесений запис №4 про звільнення ОСОБА_1 з КСП "Норинь" не є тим недоліком, який позбавляє позивача права на зарахування періоду його роботи на цьому підприємстві до його страхового стажу, з огляду на те, що вказаний запис містить дату звільнення, а також скріплений печаткою підприємства та відповідним підписом посадової особи, яка такий запис внесла. Будь-яких підчищень чи виправлень в записі не допущено.

Також суд допускає можливість, що відповідне рішення КСП "Норинь" (до прикладу протокол засідання) на підставі якого ОСОБА_1 був звільнений з роботи, могло і не мати відповідного номера. Натомість дата прийняття такого рішення - "24.12.1997" зазначена в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 15.01.1992 зазначена, і вона співпадає із вказаною у відповідній графі датою звільнення позивача.

Тому, з урахуванням підтвердження трудовою книжкою дати прийняття (24.12.1995) та дати звільнення (24.12.1997) ОСОБА_1 з КСП "Норинь", суд вважає помилковими доводи Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача частини вказаного періоду його роботи з 01.07.1997 по 24.12.1997 у зв`язку з відсутністю назви та номеру документу на підставі якого в трудову книжку внесений запис про звільнення. Неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист.

Крім того суд зазначає, що перебування позивача протягом 1995-1997 років в трудових відносинах з КСП "Норинь" підтверджується також довідками КСП "Норинь" №22 (а.с.15) та СГ "Норинське" від 17.11.2022 №14 (а.с.58), згідно з якими ОСОБА_1 в 1995 році фактично виробив 10 виходо-днів за рік із встановленого мінімуму 260, в 1996 році - 225 виходо-днів із встановленого мінімуму 260, а в 1997 році - 40 виходо-днів за рік із встановленого мімімуму 260.

Вказані довідки є належними та достатніми документами для зарахування спірного періоду роботи ОСОБА_1 з 01.07.1997 по 24.12.1997 в КСП "Норинь" до його страхового стажу, з огляду на те, що відповідно до правових норм частини 2 статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

З огляду на зазначені обставини суд приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправно не зарахувало до страхового стажу ОСОБА_1 частини періоду його роботи в КСП "Норинь" з 01.07.1997 по 24.12.1997.

Зі змісту оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.12.2022 №97 також вбачається, що пенсійний орган не зарахував до стажу ОСОБА_1 період його роботи протягом 1998 року.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку що такі дії пенсійного органу є правомірними, оскільки хоч і в довідці СГ "Норинське" від 17.11.2022 №14 (а.с.58) наявна інформація про відпрацювання позивачем на даному протягом 1998 року 35/5 виходо-днів на даному підприємстві, однак трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_2 , яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, не містить жодного запису, який підтверджував би перебування позивача протягом 1998 року в трудових відносинах з будь-яким підприємством, а будь-яких уточнюючих довідок на підтвердження зазначеного періоду роботи позивач пенсійному органу не надавав. У зв`язку із цим, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, період роботи ОСОБА_1 у 1998 році можливо буде зарахувати до його стажу тільки за результатом перевірки первинних документів.

Разом з тим, враховуючи встановлену під час розгляду справи протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 частини періоду його роботи в КСП "Норинь" з 01.07.1997 по 24.12.1997, суд приходить до висновку про протиправність прийнятого цим управлінням рішення від 26.12.2022 №97 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності через відсутність у нього необхідного страхового стажу.

З огляду на вказане оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.12.2022 №97 підлягає скасуванню.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити позивачу пенсію по інвалідності, суд зазначає наступне.

Відповідно до правових норм частини 1 статті 32 Закону №1058-IV для призначення позивачу пенсії по інвалідності його страховий стаж на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією повинен становити не менше 11 років.

Таким чином, наявність достатнього страхового стажу (в даному випалу 11 років) є умовою, з якою Закон №1058-IV пов`язує виникнення у особи права на призначення пенсії по інвалідності.

При цьому, під час розгляду справи судом було встановлено, що страховий стаж ОСОБА_1 , який визнається пенсійним органом, складає 9 років 9 місяців 28 днів, а також було встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправно не зарахувало до страхового стажу позивача частини періоду його роботи в КСП "Норинь" з 01.07.1997 по 24.12.1997.

Правові норми частини 2 статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" передбачають, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Таким чином, для зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі визначено певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.

З огляду на вказане, суд зауважує, що в даному випадку, питання підрахунку кількості років страхового стажу, набутого позивачем за період його роботи в КСП "Норинь" з 01.07.1997 по 24.12.1997, а також питання визначення загального розміру наявного у позивача страхового стажу та його достатності для призначення йому пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" належить до дискреційних повноважень пенсійного органу.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Відповідно до Рекомендацій №R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 р. термін "дискреційне повноваження" означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Таким чином, дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Суд наголошує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положенняст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах особи.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

В даному випадку, суд вважає, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", фактично порушить закріплені законом виключні повноваження пенсійного органу.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у спосіб, обраний позивачем, а тому у задоволенні позову в частині зобов`язання призначити позивачу пенсію по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" слід відмовити.

Разом з тим, положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Зважаючи на встановлену протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.12.2022 №97, суд застосовуючи механізм ефективного захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 частину періоду його роботи в КСП "Норинь" з 01.07.1997 по 24.12.1997, та повторно розглянути його заяву від 21.12.2022 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому суд зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, дії зобов`язального характеру щодо зарахування вказаних періодів до страхового стажу позивача має вчинити саме той територіальний орган Пенсійного фонду України, що був визначений за принципом екстериторіальності, як орган, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії та здійснював підрахунок його страхового стажу, тобто в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Натомість, порушення прав позивача з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області під час розгляду даної справи судом встановлено не було, оскільки розрахунок страхового стажу здійснювало та приймало оскаржуване рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а тому заявлені до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з даним позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією від 19.01.2023.

Доказів понесення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять.

З огляду на положення ч. 1 та ч. 3 ст. 139 КАС України, та враховуючи розмір задоволених позовних вимог і сплату позивачем судового збору в мінімальному розмірі, суд дійшов висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області належить стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003; ) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вулиця Набережна Перемоги, 26, Дніпро, Дніпропетровська область, 49000; ) про визнання відмови неправомірною, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.12.2022 №97 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 частину періоду його роботи в КСП "Норинь" з 01.07.1997 по 24.12.1997, та повторно розглянути його заяву від 21.12.2022 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн (тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович

13.05.25