Справа № 520/3444/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 р.Справа № 520/3444/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/3444/25

за позовом ОСОБА_1

до Національного університету цивільного захисту України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Національного університету цивільного захисту України (надалі НУ ЦЗ України, відповідач), в якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність НУ ЦЗ України щодо недонарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42229,02 грн, що є різницею між констатованою Другим апеляційний адміністративним судом у постанові від 14.01.2025 по справі №520/7891/24 належної ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на рівні 150200,94 грн та сумою 107971,92 грн, яка залишилась присудженою Харківським окружним адміністративним судом рішенням від 02.09.2024 у справі №520/7891/24;

- зобов`язати НУ ЦЗ України донарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42229,02 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до НУ ЦЗ України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повідомив, що Другий апеляційний адміністративний суд, розглядаючи апеляційну скаргу НУ ЦЗ України наголосив саме на названій зміні правового регулювання та постановою від 14.01.2025 по справі № 520/7891/24 констатував, що виходячи з розмежування у застосуванні ст.117 КЗпП, фактично, загальний розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 складає 150 200,94 грн. Другий апеляційний адміністративний суд залишив апеляційну скаргу НУ ЦЗ України без задоволення, однак суму до стягнення не змінив, попри те, що судовим розглядом, внаслідок зміни правового регулювання у застосуванні ст. 117 КЗпП констатовано належність сум на рівні саме 150 200,94 грн, а не 107 971,92 грн, внаслідок того, що позивач на рішення суду першої інстанції не апелював, погодившись з ним, тож, у суду апеляційної інстанції, в межах застосування ст. 308 КАСУ, відсутні на те повноваження.

Стверджує, що підстави позовів є різними:

у справі - № 520/7891/24 наявність порушень з боку відповідача приписів ст.116 КЗпП у вигляді протиправної бездіяльності щодо непроведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, за що передбачена відповідальність в порядку ст.117 КЗпП.,

у справі №520/3444/25 позивач не просив про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, оскільки відповідний спір вже вирішено у справі № 520/7891/24, а спірною є бездіяльність відповідача щодо недонарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42 229,02 грн, що є різницею між констатованою Другим апеляційний адміністративним судом у постанові від 14.01.2025 по справі № 520/7891/24 належної ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на рівні 150 200,94 грн та сумою 107 971,92 грн, яка залишилась присудженою Харківським окружним адміністративним судом рішенням від 02.09.2024 у справі № 520/7891/24.

Апелянт стверджує, що новий спір між сторонами не виник. Вимоги позову фактично стосуються незгоди з визначеною судом в межах справи №520/7891/24 сумою середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. У разі, коли дійсно з боку позивача виникла б незгода з присудженим обсягом виплат, в розрізі констатації Другим апеляційним адміністративним судом належних позивачеві сум на рівні 150 200,94 грн, однак, залишенні без змін суми, яку присудив суд першої інстанції в обсязі 107 971,92 грн, тоді б у позивача виник єдиний би вид процесуального реагування на зазначене звернення з касаційною скаргою на постанову Другого апеляційного адміністративного суду. Однак така незгода з боку позивача відсутня, оскільки та сума, що присуджена йому в межах справи №520/7891/24 є тією сумою, яка була заявлена позивачем. Тобто позов фактично було задоволено.

Звертає увагу, що на час ініціювання позову та розгляду справи у суді першої інстанції був відсутній правовий висновок Верховного Суду в світлі обрахунку сум в порядку ст.117 КЗпП в аспекті розмежування її редакцій.

У подальшому, Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 по справі № 440/6856/22 виклав відповідний правовий висновок. Другий апеляційний адміністративний суд, застосувавши вказаний висновок, у мотивувальній частині постанови констатував належність позивачу сум в порядку ст.117 КЗпП саме на рівні 150 200,94 грн, однак, залишив без змін суму, яку присудив суд першої інстанції в обсязі 107 971,92 грн.

Отже вважає, що закриваючи провадження по справі, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стовідсоткову тотожність справ № 520/7891/24 та №520/3444/25 за сукупністю показників: однакові сторони, однаковий предмет позову, однакові підстави позову.

28.04.2025 на адресу суду від представника НУ ЦЗ України надійшов відзив, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 без змін.

Позивач та його представник у судове засідання не прибули, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи. До суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без його участі.

Неприбуття сторін не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 2 ст. 313 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року по справі №520/7891/24, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2025, адміністративний позов ОСОБА_1 до НУ ЦЗ України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність НУ ЦЗ України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 30.04.2021 по 29.02.2024.

Зобов`язано НУ ЦЗ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені в період з 30.04.2021 по 29.02.2024, виходячи з розміру 599844,0 грн, яка обрахована за нормативною формулою положень ст. 117 КЗпП та приписів постанов КМУ від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням принципу співмірності в розрізі відсоткового еквіваленту недоплачених своєчасно сум грошового забезпечення 43097,73 грн з урахуванням чого належним середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні є грошові кошти у розмірі 107 971,92 гривень.

Рішення суду набрало законної сили.

Отже, є рішення суду, що набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В обґрунтування заявлених позовних вимог в межах цієї адміністративної справи №520/3444/25 позивач вказав, що у судовому порядку Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 14.01.2025 по справі №520/7891/24 наголосив на належності позивачу сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме 150200,94 грн, однак, фактично залишилось позивачеві присудженою сума 107 971,92 грн. Отже, як вважає позивач, відповідним залишком є різниця між констатованою належною сумою в апеляційному порядку 150 200,94 грн та присудженою судом першої інстанції 107 971,92 грн, що становить 42 229,02 грн (150 200,94грн - 107971,92 грн. = 42229,02 грн), що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що є судове рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили (адміністративна справа №520/7891/24), при цьому новий спір між сторонами не виник, а фактично стосується незгоди з визначеною судом в межах справи №520/7891/24 сумою середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження в даній адміністративній справі №520/3444/25.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та виходить з такого.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним шляхом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, ухвалене за результатами розгляду тотожного позову, в якому збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 11-257заі18 тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Тобто, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

Судовим апеляційної інстанції встановлено, що звернувшись до суду з цим позовом позивач фактично мотивував його тим, що Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 по справі № 440/6856/22 виклав правовий висновок, щодо належності врахування норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022. Другий апеляційний адміністративний суд, розглядаючи апеляційну скаргу НУ ЦЗ України наголосив саме на названій зміні правового регулювання та постановою від 14.01.2025 по справі № 520/7891/24 констатував, що виходячи з розмежування у застосуванні ст.117 КЗпП, фактично, загальний розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 складає 150 200,94 грн.

Відтак, з огляду на зазначене формулювання та зміст позовної заяви колегія суддів вважає, що фактичною підставою для звернення до суду з цим позовом позивачем вказано недонарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42 229,02 грн, що є різницею між констатованою Другим апеляційний адміністративним судом у постанові від 14.01.2025 по справі №520/7891/24 належної ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на рівні 150 200,94 грн та сумою 107971,92 грн, яка залишилась присудженою Харківським окружним адміністративним судом рішенням від 02.09.2024 у справі №520/7891/24.

При цьому судовим розглядом справи встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 у справі № 520/7891/24, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2025, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність НУ ЦЗ України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 30.04.2021 по 29.02.2024.

Зобов`язано НУ ЦЗ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені в період з 30.04.2021 по 29.02.2024, виходячи з розміру 599844,0 грн, яка обрахована за нормативною формулою положень ст. 117 КЗпП та приписів постанов КМУ від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням принципу співмірності в розрізі відсоткового еквіваленту недоплачених своєчасно сум грошового забезпечення 43097,73 грн з урахуванням чого належним середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні є грошові кошти у розмірі 107 971,92 гривень.

В межах розгляду справи № 520/7891/24 судом було вирішено спір між позивачем та відповідачем про належний позивачеві розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у межах заявлених саме позивачем вимог.

Суд зазначає, що судове рішення у справі № 520/7891/24 відповідно до приписів КАС України набрало законної сили.

Колегія суддів враховує, що позовні вимоги позивача у вказаних справах хоча і є дещо відмінними, проте пов`язані вони виключно із вирішенням питання про належний позивачеві розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якому було надано оцінку в межах розгляду справи № 520/7891/24.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність повторного надання оцінки наявності або відсутності підстав для донарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що вже мало місце у судовому рішенні по справі № 520/7891/24.

Відтак колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини у цій справі є тотожними правовідносинам, яким надано правову оцінку судами в рамках розгляду справи № 520/7891/24.

В контексті розглянутої справи колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.

Подібний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 9901/433/18.

Також, колегія суддів звертає увагу, що не є зміною підстав позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Крім цього, не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права або наведення іншого праворозуміння таких норм.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17.

Посилання скаржника на те, що при розгляді справи № 520/7891/24 не встановлювались, не досліджувались та не перевірялись певні, визначені позивачем обставини, а також були відсутні правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.12.2024 по справі № 440/6856/22, свідчить лише про тотожність цього позову і позову, розглянутого в межах справи № 520/7891/24, а також бажання скаржника переглянути судове рішення по справі № 520/7891/24, які ухвалені на його користь, але у більшому розмірі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, що станом на день звернення до суду із позовом вже були такі, що набрали законної сили, судові рішення у справах між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, у зв`язку з чим існували підстави для закриття провадження у справі згідно з пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року по справі №520/3444/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 12.05.2025.