Справа № 640/5826/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 травня 2025 року

м. Київ

справа № 640/5826/21

адміністративне провадження № К/990/16937/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги при звільненні, надурочних виплат та середнього місячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати йому належних при звільненні сум зокрема, компенсації за невикористану відпустку; вихідної допомоги при звільненні та неоплати надурочної роботи; стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь вихідну допомогу при звільненні в сумі 49 704,13 грн; оплату надурочної роботи в сумі 3940,50 грн; середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні та оплати надурочної роботи починаючи з 25 грудня 2019 року по день ухвалення рішення та 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року, ухваленим в порядку загального позовного провадження та залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 усіх сум, що належать йому від Офісу генерального прокурора у день звільнення, в тому числі, усіх днів невикористаних ним відпусток. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 49 704, 04 грн. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 49 704,04 грн вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі 1 293 772,10 грн. Стягнуто з бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

26 березня 2025 року Офіс Генерального прокурора надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2025 року касаційну скаргу повернуто заявникові.

21 квітня 2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» Офіс Генерального прокурора повторно надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у цій справі.

Предметом спору у цій справі є стягнення належних але невиплачених сум при звільненні, вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Оскаржуючи cудові рішення, скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що особливість спірних правовідносин, що склалися у цій справі, полягає у тому, що ще до постановлення рішення у цій справі (№ 640/5826/21) про стягнення вихідної допомоги судом, вже було прийнято рішення, яке набрало законної сили, щодо поновлення скаржника на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Скаржник вказує, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі № 640/476/20 та про стягнення вихідної допомоги у справі № 640/5826/21 є взаємовиключними.

На думку скаржника, у разі задоволення в цій частині повністю одночасно двох позовів, відповідач буде зобов`язаний фактично виплатити подвійну суму середнього заробітку, оскільки їх розміри є однаковими, що не відповідає принципу справедливості. Скаржник зазначає про відсутність підстав для виплати вихідної допомоги, позаяк вихідна допомога є разовим платежем та виплачується працівникові при остаточному звільненні, якого у цьому випадку не було. Скаржник вказує, що питання застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах було предметом дослідження Верховного Суду у постановах від 16 червня 2022 року у справі № 280/880/21, від 18 травня 2023 року у справі № 580/3739/22.

На думку скаржника, через неврахування висновку Верховного Суду, викладеного згаданих постановах, суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права, а саме, застосування статті 117 КЗпП України за наявності судового рішення відносно позивача, яким застосовано стаття 235 КЗпП України до спірних правовідносин, і відповідно, подвійне стягнення середнього заробітку.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так за приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відкриття касаційного провадження з цієї підстави можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.

Перевіряючи доводи заявника щодо неврахування судами висновку Верховного Суду, на який посилається заявник, Судом установлено, що судом апеляційної інстанції такий висновок був врахований, зокрема сформований у постанові від 18 травня 2023 року у справі № 580/3739/22, проте з особливостями, як зазначив суд апеляційної інстанції, встановленими у цій справі.

Крім того, Верховний Суд наголошує, що подібний спір також вирішувався судом касаційної інстанції у межах розгляду справи № 640/6370/20 (постанова від 06 березня 2025 року), в якій Суд указав, що в день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, у тому числі і вихідної допомоги. За таких обставин Суд констатував, що факт звільнення позивача з органів прокуратури є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати йому вихідної допомоги.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі №520/4500/21 та від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19.

У касаційній скарзі не наведено вмотивованих аргументів, що свідчать про те, що суди застосували указані норми права усупереч висновку Верховного Суду, про який указав Офіс Генерального прокурора, оскільки за висновками Великої Палати Верховного Суду, сформованими у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/14 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію.

Отже, Верховний Суд відхиляє викладені доводи скаржника в цій частині.

Далі скаржник вказує, що підставою для касаційного оскарження судових рішень у цій справі в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до положень пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є неправильне тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України та пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та неврахування судами першої та апеляційної інстанції висновку щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16 та від 04 квітня 2018 року у справі № 524/1714/16-а.

Скаржник зазначає, що враховуючи положення статей 116 та 117 КЗпП України, відсутність умислу та вини відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача, з урахуванням положень пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України щодо справедливості, добросовісності та розумності у справі № 640/5826/21 наявні підстави зменшення відповідальності відповідача, а саме суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Заявник в касаційній скарзі згадує про, зокрема, про справу №761/9584/15-ц. в якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зазначив, що Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Суд апеляційної інстанції вказав, що наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Суд апеляційної інстанції послався на постанову від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22, в якій Верховний Суд зауважив, що фактично зміст частини першої статті 117 КЗпП із набранням чинності Законом № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». У зв`язку із цим, суд касаційної інстанції вказав про застосовність згаданих критерів зменшення розміру відшкодування до спірних правовідносин, які мають місце і у справі, що розглядається.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на отримання спірного відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, однак з урахуванням визначених Верховним Судом критеріїв зменшення розміру відшкодування.

Таким чином, суд апеляційної інстанції застосував принцип справедливості та співмірності під час нарахування розміру відшкодування за статтею 117 КЗпП, проте за змістом викладених доводів скаржника вони (доводи) зводяться виключно до незгоди з сумою стягнутого відшкодування, що не є підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України в межах цих доводів.

Разом з цим скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 грудня 2021 року у справі № 826/20760/14, 30 червня 2021 року у справі № 826/17798/14, від 30 червня 2022 року у справі № 120/1674/21-а, від 11 квітня 2024 року у справі № 280/1992/21, від 04 травня 2023 року у справі № 160/21426/21, від 12 січня 2023 року у справі № 280/2632/21, щодо застосування пункту 10 Порядку № 100, статті 81 Закону України № 1697-VІІ.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що суд апеляційної інстанції при здійсненні розрахунку середньої заробітної плати позивача, врахував правову позицію Верховного Суду, яка була викладена у постанові у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № №640/1504/20, що своєю чергою є новішою по відношенню до справ, на які посилається скаржник, у зв`язку з чим Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 10 Порядку № 100.

Насамкінець скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме статті 90 КАС України у взаємозв`язку із статтею 134 КАС України, без урахування висновку щодо правильного застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 600/813/20-а та від 02 серпня 2022 року у справі № 640/14930/20.

Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на зазначені ним справи, оскільки вирішення питання розподілу судових витрат здійснюється з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних ним робіт у кожній конкретній справі. Скаржник не навів аргументів, що справи, на які він посилаються, можуть сприяти, як вважає скаржник, більш правильному (точному) обрахунку витрат на професійну правничу допомогу, що за результату розгляду цієї справи, суди обчислили у розмірі 15 000,00 грн.

Отже, відхиливши усі доводи скаржника в обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд відхиляє цю підставу касаційного оскарження судових рішень.

Наступною підставою Офіс Генерального прокурора указав відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пунктів 2 та 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 у подібних правовідносинах. Зокрема, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно визначено суму заробітної плати позивача для розрахунку розміру вихідної допомоги.

Суд зазначає, що за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Аналізуючи доводи касаційної скарги в цій частині, Верховний Суд наголошує, що пункти 2 та 4 Порядку містять значну кількість абзаців, зміст яких врегульовує різні аспекти цих пунктів щодо періоду та складових відповідного розрахунку, проте, касаційна скарга не містить викладу неправильного застосування конкретних абзаців наведених пунктів Порядку та необхідного висновку Верховного Суду щодо їхнього застосування у подібних правовідносинах, який би визначав правильність їхнього застосування.

Крім того, Судом установлено, що Офіс Генерального прокурора фактично не погоджується зі складовими заробітної плати позивача (премія), які Офіс попередньо указав у наданій ним же довідці від 21 грудня 2019 року № 18-1269зп. Водночас, як слушно зауважив суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові довідку з іншою інформацією відповідачем не було надано під час розгляду справи, а тому довідка № 21-603зп від 05.09.2024 року була відхилена.

Верховний Суд також зауважує, що Суд неодноразово формував висновки щодо окремих положень Порядку № 100 та висловлював правові позиції щодо указаного нормативно-правового акта. Однак, формально зазначивши про відсутність такого висновку, заявник не навів підстав, що свідчать про необхідність формування ще одного висновку Верховного Суду щодо указаних норм, за обставин установлених судами саме у цій справі, що мають індивідуальні ознаки.

Отже, з огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, скаржником не викладені передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пунктів 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги при звільненні, надурочних виплат та середнього місячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - повернути особі, яка її подала.

2. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддяС.А. Уханенко