Справа № 520/13229/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 р. Справа № 520/13229/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, по справі № 520/13229/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить:

стягнути з відповідача () середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості, але не більше шести місяців, що складає 83 329 грн. (вісімдесят три тисячі триста двадцять дев?ять гривень 2 коп.).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскільки з вини відповідача їй при звільненні зі служби не було виплачено належних сум грошового забезпечення, то Головне управління Національної поліції в Харківській області повинно виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м. Харків, 61002, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Зобов?язано Головне управління Національної поліції в Харківській області () нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток, який передбачено ст. 117 КЗпП України, за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості, але не більше шести місяців, відповідно до Постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн 48 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області ().

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 по справі № 520/13229/24 в частині зобов?язання Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток, який передбачено ст. 117 КЗпП України, за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості, але не більше шести місяців, відповідно до Постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 та викласти його в наступній редакції: «Зобов?язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 04.09.2021 по 04.03.2022 у сумі 17 245,68 (сімнадцять тисяч двісті сорок п?ять гривень 68 копійок)».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що період за який ГУНП в Харківській області може відшкодувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у разі задоволення позовних вимог судом, повинен становити шість місяців як передбачено ст. 117 КЗпП. Також указав, що встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати. Зазначив щодо необхідності застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Вказав, що вважає, виходячи з принципу справедливості та пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача присудження на користь позивача не 83 329,02 грн (величина обчисленого позивачем показника середнього заробітку), не 73 292,33 грн (величина, обчислена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100) і не 24 970,64 грн. як суми коштів, рівної розміру недоплати (боргу із грошового забезпечення поліцейського), а 17 245,68 грн, з урахуванням істотності частки 23.53% та з урахуванням усіх факторів триваючої з 24.02.2022р. повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України.

Наголосив на неврахуванні судом першої інстанції позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі №120/10686/22, від 26 червня 2024 року у справі №520/9192/22, від 29 серпня 2024 року у справі №200/3662/23, в яких Судом застосовано принцип пропорційності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позивач надала відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить апеляційну скаргу ГУНП в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 № 520/13229/24 , за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Харківській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 № 520/13229/24 без змін.

Зазначила, що обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру.

Вказала, що при формуванні позовних вимог про розмір середнього заробітку позивач, за власної ініціативи обмежила період, за який слід нарахувати та виплатити середній заробіток, шістьма місяцями, тим самим зменшивши добровільно більше, ніж в два рази суму, що підлягала виплаті у разі застосування періоду з врахуванням редакції статті 117 КЗПП, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: з 04 вересня 2021 року (наступний день за датою звільнення) по 18 липня 2021 року (день передуючий набрання чинності обмеження) та за період з 19 липня 2022 року (день набрання чинності обмеження в шести місячний строк) по 19 січня 2023 року (закінчення шестимісячного строку). Отже, в такому випадку належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в Національній поліції України з 07.11.2015 по 03.09.2021.

На підставі наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 02.09.2021 №510 о/с ОСОБА_1 було звільнено з 03.09.2021 зі служби за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

Під час звільнення зі служби відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу грошову компенсацію додаткового грошового забезпечення у вигляді надбавки за службу в умовах режимних обмежень, надбавки за службу у нічний час, грошового забезпечення (компенсації) за службу у дні щотижневого відпочинку, святкові дні, за несення служби понад установлений законодавством робочий час згідно з книгою нарядів та графіків чергувань за період 2015-2021 роки.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2022, яке набрало законної сили 26.07.2023, по справі №520/396/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, код ЄРДПОУ 40108599) про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заборгованості у вигляді доплати за несення нею служби у нічний час за період з 13.03.2018 року по 29.12.2018 року; з 01.01.2019 року по 29.12.2019 року; з 04.01.2020 року по 26.04.2020 року; з 01.05.2020 рік по 30.06.2021 рік. Зобов?язано Головне управління національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, код ЄРДПОУ 40108599) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати за службу у нічний час за період з 13.03.2018 року по 29.12.2018 року; з 01.01.2019 року по 29.12.2019 року; з 04.01.2020 року по 26.04.2020 року; з 01.05.2020 рік по 30.06.2021 рік. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 до заробітної плати за безпосередню зайнятість на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу СОVІD-19, спричиненою короно вірусом в період з 29.05.2020 року по 03.09.2021 року. Зобов?язано Головне управління національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, код ЄРДПОУ 40108599) нарахувати та виплати ОСОБА_1 до заробітної плати за безпосередню зайнятість на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу СОVІD-19, спричиненою короно вірусом в період з 29.05.2020 року по 03.09.2021 рік. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати заборгованості ОСОБА_1 виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2016 рік; за 2017 рік; два дні за 2018 рік; за 2019 рік не використану у повному обсязі 34 доби; за 2020 рік невикористану частину відпустки 19 днів. Зобов?язано Головне управління національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, код ЄРДПОУ 40108599) нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні основної та додаткової щорічної відпустки за 2016 рік; за 2017 рік; два дні за 2018 рік; за 2019 рік не використану у повному обсязі 34 доби; за 2020 рік невикористану частину відпустки 19 днів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання зазначеного рішення відповідач виплатив позивачу 28 881,47 грн (двадцять вісім тисяч вісімсот вісімдесят одну гривню 47 копійок), що підтверджується платіжною інструкцією від 30.01.2023.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу до Другого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2023 року по справі №520/396/22 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області задоволено частково. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 р. по справі № 520/396/22 скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заборгованості у вигляді доплати за несення нею служби у нічний час за період з 13.03.2018 р. по 29.12.2018 р.; з 01.01.2019 р. по 29.12.2019 р.; з 04.01.2020 р. по 26.04.2020 р.; з 01.05.2020 р. по 30.06.2021 р.; зобов?язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати за службу у нічний час за період з 13.03.2018 р. по 29.12.2018 р.; з 01.01.2019 р. по 29.12.2019 р.; з 04.01.2020 р. по 26.04.2020 р.; з 01.05.2020 р. по 30.06.2021 р.; визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати до заробітної плати за безпосередню зайнятість на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу СОVІD-19, спричиненою короно вірусом в період з 29.05.2020 р. по 03.09.2021 р.; зобов?язання Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплати до заробітної плати за безпосередню зайнятість на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу СОVІD-19, спричиненою короно вірусом в період з 29.05.2020 р. р. по 03.09.2021 р. В скасованій частині прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заборгованості у вигляді доплати за несення нею служби у нічний час за період з 01.05.2020 р. по 31.08.2021 р. Зобов?язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати за несення нею служби у нічний час за період з 01.05.2020 р. по 31.08.2021 р. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 р. залишено без змін.

16.04.2024 відповідач виплатив позивачу 89,17 грн. (вісімдесят дев?ять гривень 17 копійок), що підтверджується платіжною інструкцією №110 від 16.04.2024.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби за період затримки такої виплати відповідно до положень ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент проведення остаточного розрахунку з позивачем) та відповідно до Постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде зобов?язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток, який передбачено ст. 117 КЗпП України, за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості, але не більше шести місяців, відповідно до Постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду в частині задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) (в редакції чинній на момент звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

В силу приписів статті 116 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022) встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону № 2352-IX ) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов?язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, пов??язані із недотриманням роботодавцем свого обов?язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов?язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

Разом з цим невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов?язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач має право на отримання відшкодування за затримку остаточного розрахунку при звільненні.

За цих обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби за період затримки такої виплати відповідно до положень ст. 117 КЗпП України та відповідно до Постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП Верховний Суд неодноразово наголошував на обов?язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору. Про це визначено, зокрема у постановах від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, від 20.02.2023 у справі № 240/9022/20, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та ін.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов?язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні вихідної допомоги чи компенсації за невикористану відпустку тощо), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов?язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абзацу 2 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Колегією суддів встановлено та визнається сторонами по справі, що на підставі наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 02.09.2021 №510 о/с ОСОБА_1 було звільнено з 03.09.2021 зі служби за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

16.04.2024 відповідач виплатив позивачу 89,17 грн (вісімдесят дев?ять гривень 17 копійок), що підтверджується платіжною інструкцією від 16.04.2024.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 середньоденна заробітна плата складає 404,93 грн. (12764,57 грн. сума доходу за липень 2021 року + 12341,00 грн. сума доходу за серпень 2021 року / 62 календарних днів (липень та серпень 2021 року).

Визначаючи період, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, суд першої інстанції визначив, що в силу припису ст. 117 КЗпП України (чинного після 19.07.2022) розрахунок суми середнього заробітку за час затримки цієї виплати повинен бути здійснений у межах шести місяців.

Так, за зазначений період (з 04.09.2021 року (наступний день після звільнення зі служби) до 04.03.2022 року) затримка розрахунку при звільненні тривала 181 календарний день. Отже, сума середнього грошового забезпечення становить 73292,33 грн. (404,93 грн. х 181 днів).

Натомість, судом першої інстанції не була визначена та обрахована сума середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, а лише визначено період за який слід стягнути, у зв?язку з чим висновки суду першої інстанції щодо не визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є помилковими.

Щодо доводів апелянта про необхідність застосування принципу співмірності та пропорційності при визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 06 грудня 2024 року по справі №440/6856/22, вирішуючи питання щодо можливості розповсюдження висновків ВП ВС, викладених у постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються ст. 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX (щодо критеріїв зменшення судом розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника) дійшов висновку, що у зв?язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Аналіз змісту постанови ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що ст. 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено ВП ВС, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Отже, приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, належить враховувати без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Таким чином, ураховуючи встановлені вище обставини, зобов?язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 73292,33 грн. є обґрунтованим і законним.

Суд також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі №120/10686/22, від 26 червня 2024 року у справі №520/9192/22, від 29 серпня 2024 року у справі №200/3662/23, оскільки відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.01.2019 по справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Верховного Суду, яка, в свою чергу, відображена в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2024 року по справі №440/6856/22.

Так, за останньою правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах судова палата вирішила за необхідне відступити від висновку, викладеному в постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-IX.

Таким чином, посилання Головного управління Національної поліції в Харківській області, на те, що рішення суду ухвалено без урахування висновків щодо застосування принципу пропорційності в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обставини, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що при визначенні належної до виплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції не наведено вмотивованого розрахунку, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 по справі № 520/13229/24 підлягає зміні в частині визначення суми середнього заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає нарахуванню та виплаті.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 по справі № 520/13229/24 слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 по справі № 520/13229/24 - змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Зобов?язати Головне управління Національної поліції в Харківській області () нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток, який передбачено ст. 117 КЗпП України, за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості, але не більше шести місяців, відповідно до Постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 у розмірі 73292,33 грн. (сімдесят три тисячі двісті дев`яносто дві) гривень 33 коп.».

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 по справі № 520/13229/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій