Справа № 160/7469/25
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2025 рокуСправа №160/7469/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів №305 від 01.11.2023р. та №96/нст від 05.04.2024р., -
11.03.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним і скасувати Наказ Військової частини НОМЕР_1 №305 від 01.11.2023р. та Наказ Військової частини НОМЕР_1 №96/нст від 05.04.2024р., яким призупинено військову службу та виключено із списків особового складу військової частини з 05 вересня 2023 року, відповідно до частини другої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, пунктів 144-1, 144-2, 144-3 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 - солдата ОСОБА_1 , колишнього водія розвідувального відділення розвідувального взводу військової частин НОМЕР_1 .
Позовні вимоги обгрунтовані протиправністю дій командування ВЧ НОМЕР_1 щодо визнання позивача таким, що самовільно залишив розташування підрозділу, наслідком чого стало прийняття незаконних наказів. Також позивач посилається на те, що він не проходив підготовки та бойового досвіду не мав, зокрема, станом на момент мобілізації. Проте, 26.08.2022р. позивача допущено до участі у бойових діях, де він за відсутності бойового досвіду отримав бойову травму (контузію) та проходив лікування на етапах медичної евакуації. Зауважує про не проведення щодо нього після поранення медичного огляду з метою визначення ступеня придатності до подальшої військової служби (ВЛК); про не зарахування позивача в розпорядження командира в умовах тривалого лікування, а також, про те, що позивача фактично було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, але позивач на момент призову був особою, яка не досягла 27-річного віку і не проходила строкової служби.
Окремо у позові звертає увагу на те, що інформування військовослужбовця про можливе звинувачення в СЗЧ у разі, якщо він не змінить свою поведінку, є обов`язковим і може бути проігноровано лише за дуже серйозних інцидентів. Проте, відповідач не доводив до позивача, що якщо він не повернеться до своїх колишніх чи нових обов`язків, його буде звинувачено в СЗЧ. Жодної письмової кореспонденції відповідач позивачу не надсилав, заздалегідь не запропонував йому повернутися до колишніх чи нових обов`язків та не попередив про будь-які наслідки у разі, якщо він не повернеться до їх виконання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Також даною ухвалою задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду по справі №160/7469/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів №305 від 01.11.2023р. та №96/нст від 05.04.2024р. Визнано поважними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування наказів №305 від 01.11.2023р. та №96/нст від 05.04.2024р. Строк звернення поновлено.
Також даною ухвалою частково задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів. Витребовано у Військової частини НОМЕР_1 у вигляді належним чином засвідчених копій: особову справу військовослужбовця ОСОБА_1 ; наказ Військової частини НОМЕР_1 №305 від 01.11.2023р., наказ Військової частини НОМЕР_1 №96/нст від 05.04.2024р. та копії всіх документів, що стали підставою або були прийняті до уваги під час прийняття наказів, що оскаржуються.
07.04.2025 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову. Зокрема, вказав, що за результатами проведення службового розслідування комісією було встановлено, що в діях водія 1-го розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України «Самовільне залишення військової частини або місця служби». При цьому, солдат ОСОБА_1 усвідомлював протиправний характер своїх дій, передбачав їх шкідливі наслідки і свідомо допускав настання цих наслідків, порушив військову дисципліну, не зважаючи на постійну роботу керівного складу військової частини щодо недопущення порушень військової дисципліни. Зазначене стало підставою для прийнятті спірних наказів.
Окремо звернув увагу на те, що відсутність медичного огляду під час призову не свідчить про непридатність особи до військової служби і не є підставою для звільнення з неї. Верховний Суд у постанові по справі № №160/2592/23 від 5 лютого 2025 року зазначив, що непроходження медичного огляду не є автоматичною підставою для визнання призову незаконним або для звільнення з військової служби. Згодом, з метою упорядкування процесу мобілізації та забезпечення належного медичного контролю, було внесено зміни до законодавства. Зокрема, військовозобов`язані, які раніше були визнані обмежено придатними до військової служби, повинні пройти повторний медичний огляд до 5 червня 2025 року. Це стосується осіб віком від 25 до 60 років, за винятком тих, хто має статус особи з інвалідністю. Таким чином, непроходження медичного огляду під час призову в 2022 році було зумовлено надзвичайними обставинами воєнного часу та потребою в оперативному комплектуванні Збройних Сил України.
Також, зауважив, що позивача не було направлено на медичний огляд з метою визначення ступеня придатності до подальшої військової служби у зв`язку з тим, що останній не повернувся до місця служби в розташування в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) після відпустки за станом здоров`я.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Як зазначено відповідачем у відзиві, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.03.2022 №4, відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом зараховано в списки частини та призначено до штату військової частини НОМЕР_1 з 04.03.2022 солдата ОСОБА_1 на посаду водія 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти, ВОС 790037А, шпк «солдат».
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2022 №94, призначено до штату військової частини НОМЕР_1 з 01.06.2022 солдата ОСОБА_1 на посаду водія 1 розвідувального відділення розвідувального взводу НОМЕР_2 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ВОС 790037А, шпк «солдат».
Як вбачається з матеріалів справи, солдат ОСОБА_1 26.08.2022 отримав бойову травму (контузію) та проходив лікування на етапах медичної евакуації:
- 26.08.2022 перебував в медичному пункті в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 );
- 28.08.2022 30.08.2022 - міська клінічна лікарня №16, м. Дніпро;
- 07.09.2022 19.09.2022 - КП «Рожищенська багатопрофільна лікарня» РМР. М. Рожище Волинської області.
Після проходження лікування солдат ОСОБА_1 отримав довідку ВЛК №912/18- 2.22 від 19.09.2022, в якій йому було рекомендовано відпустку за станом здоров`я строком на 30 календарних днів.
На підставі наказу № 169 від 21.09.2022 командира в/ч НОМЕР_1 , довідки ВЛК № 912/18-2.22 від 19.09.2022 та рапорту солдата ОСОБА_1 від 21.09.2022, останньому з 21.09.2022 було надано відпустку за станом здоров`я строком на 30 календарних днів.
Після завершення відпустки солдат 20.10.2022 ОСОБА_1 до місця служби в розташування в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) не повернувся.
Для з`ясування причин нез`явлення солдата ОСОБА_1 до місця служби після відпустки за станом здоров`я, командуванням військової частини були вжиті відповідні адміністративні заходи: видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2022 № 369 щодо проведення службового розслідування за даним фактом; до вищого органу військового управління надана відповідна доповідь № 1026-1 від 26.10.2022.
Відповідно до описової частини Акту службового розслідування від 01.11.2022, в ході службового розслідування було встановлено, що начальник медичної служби - начальник медичного пункту військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_3 рапортом від 28.10.2022 повідомила, що водій 1-го розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 з 21.09.2022 року знаходився у 30-ти денній відпустці за станом здоров`я, але, станом на 21.10.2022 до місця служби ( АДРЕСА_1 ) з відпустки не повернувся. На телефонні дзвінки за номером НОМЕР_4 , який знаходиться в його постійному користуванні, не відповідає, з`ясувати місце його перебування не надається можливим.
Заступник командира в/ч НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення старший лейтенант ОСОБА_4 рапортом від 28.10.2022 року повідомив, що в ході телефонної розмови, яка відбулась 28.10.2022, військослужбовець ОСОБА_1 повідомив, що з часу закінчення відпустки він перебуває у себе вдома. Своє неповернення до місця служби після відпустки він пояснив тим, що не бажає повертатись до військової частини, оскільки йому, буцімто, не виплачується грошове забезпечення. На запитання старшого лейтенанта ОСОБА_4 , за який саме період часу йому не було виплачене грошове забезпечення, і чи звертався він з цього приводу до свого безпосереднього командира і до будь-кого з командування військової частини, від відповіді він ухилився. В ході розмови ОСОБА_5 наголошував, що на даний час у нього відсутній військовий квиток, а в наявності лише тимчасове посвідчення військовозобов`язаного. Старший лейтенант ОСОБА_4 нагадав, що військовослужбовцям з підрозділу ОСОБА_1 вже видані військові квитки замість тимчасових посвідчень військовозобов`язаного, а документи останнього вже подані па оформлення військового квитка. Натомість, ОСОБА_1 відповів, що знає про це, але повертатись до місця служби не збирається.
Таким чином, в діях солдата ОСОБА_1 вбачається порушення вимог статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно з якою військовослужбовець зобов`язаний знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вмог статутів Збройних Сил України; статтті 12 Статуту внутрішної служби Збройних Сил України, згідно з якою про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові; статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно з якою із службових та особистих питань, військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника; статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, згідно з якою військовослужбовець зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.
За результатами проведення службового розслідування комісією було встановлено, що в діях водія 1-го розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України «Самовільне залишення військової частини або місця служби», оскільки станом на 01.11.2022 він відсутній на місці служби без поважних причин більше 10 діб.
В акті зазначено, що вказані вище порушення нормативно-правових актів вчинені умисно, тобто солдат ОСОБА_1 усвідомлював протиправний характер своїх дій, передбачав їх шкідливі наслідки і свідомо допускав настання цих наслідків, порушив військову дисципліну, не зважаючи на постійну роботу керівного складу військової частини щодо недопущення порушень військової дисципліни.
Обтяжуючою обставиною є вчинення правопорушення в умовах воєнного стану. Пом`якшуючи обставини відсутні.
За даним фактом до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську, було направлено доповідь від 01.11.2022 №1366/1 про вчинення військовослужбовцем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України «Самовільне залишення військової частини або місця служби».
05.04.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_1 №96/нст внесено зміни в наказ від 01.11.2023 №305, відповідно до якого призупинено військову службу та виключено зі списків особового складу військової частини з 05 вересня 2023 року солдата ОСОБА_6 .
Не погоджуючись із спірними Наказами, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут).
Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до статей 11-13 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно. Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо). Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.
Статтею 16 Статуту встановлено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до ст.ст. 26, 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Статтею 241 Статуту встановлено, що Кожний військовослужбовець повинен піклуватися про збереження свого здоров`я, не пр-иховувати хвороб, суворо додержуватися правил особистої, громадської гігієни та утримуватися від шкідливих звичок (куріння і вживання алкоголю). Кожний командир (начальник) зобов`язаний забезпечити у підпорядкованій йому частині (підрозділі) додержання військовослужбовцями правил особистої і громадської гігієни.
Військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини (ст. 254 Статуту).
В свою чергу, сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут).
Згідно з ст. 1 Дисциплінарного статуту (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів (абз. 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту).
Статтею 5 Дисциплінарного статуту встановлено, що за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів (начальників) підтримувати на належному рівні військову дисципліну. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України». Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни. Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни. Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Згідно зі статтею 7 Дисциплінарного статуту, застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту. Дисциплінарну владу, яка надана молодшим командирам, завжди мають і старші командири.
За змістом статті 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання військового обов`язку та проходження військової служби» від 17.10.2019 №205-IX (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) внесено зміни в т.ч. у Дисциплінарний статут Збройних Сил України, а саме викладено статтю 48 у такій редакції: на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
За змістом ст. 84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до ч. 1 ст. 85 Дисциплінарного статуту, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (ч. 7 ст. 85 Дисциплінарного статуту).
Згідно з ст. 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Згідно з пунктом 1 розділу II Порядку № 608, службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Відповідно до абзацу 15 пункту 1 розділу ІІ Порядку № 608, службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб, відповідно до Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Таким чином, саме командир військової частини, який користується усією повнотою дисциплінарної влади стосовно підлеглих йому військовослужбовців, уповноважений контролювати дотримання військової дисципліни у військовій частині, своєчасно виявляти факти порушення військової дисципліни та встановлювати винних у цьому осіб, а в разі виявлення в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення зобов`язаний повідомляти про це орган досудового розслідування.
Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 17.10.2023 у справі №420/8263/22.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначається та регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до п.144-1 Положення №1153/2008, для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Згідно з п.144-2 Положення №1153/2008, військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.
Звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу (пункт 144-3 Положення).
При цьому, п.144-6 Положення №1153/2008 встановлено, що для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Таким чином, з урахуванням вказаних приписів Положення №1153/2008, підставою для призупинення виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця може бути призупинення військової служби військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, і таке призупинення здійснюється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Однак, у разі закриття такого кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту військовослужбовця продовжуються, а пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців, - поновлюються.
Предметом судового розгляду в межах даної справи є правомірність Наказу Військової частини НОМЕР_1 №305 від 01.11.2023р. та Наказу Військової частини НОМЕР_1 №96/нст від 05.04.2024р., яким призупинено військову службу та виключено із списків особового складу військової частини з 05 вересня 2023 року, відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», пунктів 144-1, 144-2, 144-3 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 - солдата ОСОБА_1 , колишнього водія розвідувального відділення розвідувального взводу військової частин НОМЕР_1 .
Відповідно до акту службового розслідування, було виявлено самовільне залишення військової частини позивачем.
Суд зазначає про те, що висновки службового розслідування, на підставі яких у подальшому було прийнято спірні накази про призупинення військової служби та виключення із списків особового складу військової частини, позивачем, у передбаченому законом порядку не оскаржувались.
Аналізуючи позовні вимоги позивача та зміст наказів, які він оскаржує, суд приходить до висновок, що незгода позивача зі спірними наказами пов`язана із висновками відповідача про те, що позивач самовільно залишив військову частину (місце служби).
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Інструкції № 604, за своєчасність та об`єктивність надання доповідей та донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, скоєні (вчинені) військовослужбовцями або працівниками (під час виконання службових обов`язків, у робочий час), що сталися у військових частинах, відповідають командири (начальники) військових частин.
Командири (начальники) військових частин про кожний виявлений факт ненадання інформації про подію, кримінальне правопорушення, військове адміністративне правопорушення та адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначають службове розслідування, після завершення якого надають письмові доповіді за підпорядкованістю та до відповідного органу управління Військової служби правопорядку, зазначаючи вжиті заходи до службових осіб, які не надали доповідь (пункт 3 розділу ІІ Інструкції № 604).
Відповідно до пункту 21 розділу ІІ Інструкції № 604 про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, відпустки, закладу охорони здоров`я, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.
Матеріали справи свідчать, що в ході службового розслідування було встановлено факт самовільного залишення позивачем військової частини.
Позивач не заперечує того факту, що до військової частини після завершення відпустки за станом здоров`я з 20.10.2022 він не повернувся.
Крім того, позивач не заперечує, що з 20.10.2022 року по день подання цієї позовної заяви не знаходиться за місцем несення служби.
Суд зазначає, що спірними наказами фактично зафіксовано факт відсутності позивача за місцем несення служби внаслідок йомовірного самовільного залишення військової частини.
Суд наголошує, що самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира).
Не вважається самовільним: залишення за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування в/ч, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. Проте, у будь-якому випадку вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.
Суд наголошує, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Позивачем не було надано доказів того, що командиром Військової частини НОМЕР_1 було надано йому дозвіл на залишення військової частини.
Будь-яких відомостей про те, на підставі якого акту, вказівки, дозволу тощо він залишив місце розташування свого підрозділу у Донецькій області з 20.10.2022 у позовній заяві позивач не навів.
Відтак, матеріалами службового розслідування підтверджено намір військовослужбовця самовільно залишити розташування бойового підрозділу з метою ухилення від військової служби.
Суд зазначає, що позивачем жодних доводів щодо невчинення ним самовільного залишення військової частини у позовній заяві не наведено, належних доказів на спростування висновків відповідача про порушення позивачем статей 11, 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України матеріали справи не містять.
Разом з цим, позивач не був позбавлений можливості ані під час проведення службового розслідування, ані при поданні позовної заяви або в ході судового розгляду справи надати/навести відповідні доводи або підтвердити належними та допустимими доказами, в розумінні норм ст.ст. 72-74 КАС України, відсутність факту самовільного залишення ним військової частини, проте, таким правом не скористався.
Судом прийнято до уваги зазначені позивачем у позові обставини, однак, судом наголошується, що предметом як службового розслідування, так і спірних наказів відповідача є саме факт самовільного залишення військової частини позивачем, в той час як доказів на спростування такого факту/обставин позивачем до суду надано не було.
З огляду на вищенаведене, спірні накази прийнято відповідачем правомірно та в межах та у спосіб, визначений чинним законодавством України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підставі викладеного вище, суд дійшов висноваку про відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування спірних наказів.
Також, суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак, є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до вимог ст.139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів №305 від 01.11.2023р. та №96/нст від 05.04.2024р. відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник