Справа № 300/7285/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/7285/24 пров. № А/857/2550/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано- Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Могили А.Б.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження м. Івано-Франківську 06 грудня 2024 року, у справі №300/7285/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

23.09.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ТЦК), просить зобов`язати керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 внести відомості про зняття ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 з військового обліку.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивача для відбування покарання, призначеного вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08.02.2024 по справі №347/1124/22, прийнято на громадські безоплатні суспільно-корисні роботи в Рожнівську сільську раду Косівського району Івано-Франківської області, отже позивача направлено для відбування покарання до органу місцевого самоврядування, а не установи виконання покарань, що водночас не є підставою для зняття ОСОБА_1 з військового обліку згідно з абз.4 п.2 ч.5 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Оскільки судом не встановлено порушень з боку відповідача вимог Закону №2232-XII та Порядку КМУ №1487 щодо не зняття позивача із військового обліку на підставі поданих ним заяв, а також повідомлення відповідачем про підстави відмови у знятті з військового обліку, а відтак відсутні об`єктивні підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 та позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскільки вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08.02.2024 по справі №347/1124/22 визнано його винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.128 КК України та призначити покарання - у виді 240 годин громадських робіт, а 02.09.2024 Косівським районним сектором філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області його направлено для відбуття покарання до Рожнівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, та розпорядженням від 03.09.2024 прийнято безоплатно на громадські роботи відповідно до графіку виходу на роботу, як засудженого до громадських робіт, а відтак згідно з пп.3 п.2 ч.5 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» він як військовозобов`язаний підлягає зняттю з військового обліку. Вважає, що територіальний «Центр пробації», який відповідно до вимог ст.11 КВК України є орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та який визначив йому місце відбування покарання є тим органом, де він відбуває покарання і зазначене є підставою звернення до ТЦК про зняття його з обліку, та враховуючи вимоги ст.22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» він зобов`язаний повідомити ТЦК, що судом першої інстанції не правильно надано оцінку та як наслідок прийнято незаконне рішення.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08.02.2024 по справі №347/1124/22, який набрав законної сили 29.07.2024, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.128 КК України та призначено покарання - у виді 240 годин громадських робіт.

Відповідно до розпорядження Рожнівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 03.09.2024 №231-р ОСОБА_1 прийнято безоплатно на громадські роботи згідно з направленням Косівського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області №38/9/1374-24 від 02.09.2024.

Позивач 23.08.2024 звернувся до ТЦК із заявою, в якій просив оформити йому відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки йому призначено покарання у виді 240 годин громадських.

Відповідач розглянувши вказану заяву листом від 04.09.2024 №5826 повідомив позивача, що з поданої заяви не можливо встановити на підставі якого пункту статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_1 просить надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, також до заяви не надано жодних документів, які б підтверджували таке право. Для реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, рекомендовано звернутися до голови комісії ТЦК із заявою встановленого зразка (додаток до Постанови КМУ №560) та визначеним переліком документів.

Крім цього, ОСОБА_1 звернувся із заявою від 10.09.2024 до відповідача у якій вказав, що згідно з пп.3 п.2 ч.5 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» він підлягає зняттю з військового обліку.

За результатом розгляду вказаної заяви ТЦК листом від 16.09.2024 №5951 повідомив, що позивачем не додано документи, які б підтверджували направлення до установ виконання покарань. Зазначив, що відповідно до ст.11 Кримінально-виконавчого кодексу України установами виконання покарань є: кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом. Документи, які б слугували підставою для зняття позивача з військового обліку до ТЦК не надходили.

Надалі, позивач 13.09.2024 звернувся до відповідача із заявою в якій вказав, що станом на 13.09.2024 його заява від 10.09.2024 не розглянута. Водночас, в порушення вимог ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відповідачем вручено йому повістку на відправлення.

Відповідач розглянувши вказану заяву листом від 16.09.2024 №5957 повідомив позивача, що 13.09.2024 ТЦК отримано заяву щодо зняття з військового обліку та зареєстровано за вх№6356, а 16.09.2024 вказану заяву розглянуто та відповідь направлено засобами поштового зв`язку.

Позивач, не погодившись з такими діями відповідача, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Також статтею 65 Основного Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Так, Президентом України 24 лютого 2022 року прийнято Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Відповідно до пункту 1 Указу №64/2022 воєнний стан діє з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який було продовжено та який діє і сьогодні. На затвердження даних указів Верховною Радою України прийнято відповідні закони.

Водночас, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено про проведення загальної мобілізації.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює та загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25 березня 1992 року (далі-Закон № 2232-XII).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (ч.3 ст.1 Закону №2232-ХІІ).

Відповідно до ч.9 ст.1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Форма, порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначаються Кабінетом Міністрів України, а для військовослужбовців - відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, розвідувальними органами України, Управлінням державної охорони України та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.37 Закону №2232-ХІІ взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України: які звільнені з військової служби в запас та не зараховані до військового оперативного резерву; призовники, які пройшли базову загальновійськову підготовку з додержанням умов, передбачених частиною одинадцятою статті 1 цього Закону; які припинили альтернативну (невійськову) службу в разі закінчення строку її проходження або достроково відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» та підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних; військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання; які набули громадянство України і згідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних; зняті з військового обліку Збройних Сил України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України відповідно за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України; які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від направлення для проходження базової військової служби; які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників; які звільнені із служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі; які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку; які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.

Частиною 5 статті 37 Закону №2232-XII встановлено перелік військовозобов`язаних, які підлягають зняттю з військового обліку у передбачених законом випадках.

Так, в пункті 2 частини 5 статті 37 Закону №2232-XII зазначено, що зняттю з військового обліку військовозобов`язаних у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, зокрема, які направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру.

Водночас, механізм організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних встановлено Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487 (далі-Порядок КМУ №1487).

Згідно з п.1 Порядку КМУ №1487 цей Порядок визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації), а також визначає особливості ведення військового обліку громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном.

Взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (п.22 Порядку КМУ №1487).

Відповідно до п.79 Порядку КМУ №1487 районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема, здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього; виконують функції з ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно з п.81 Порядку КМУ №1487 особиста присутність призовників, військовозобов`язаних та резервістів для зняття або виключення з військового обліку у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів не обов`язкова.

Щодо аргументів апеляційної скарги позивача про те, що територіальний «Центр пробації», який відповідно до вимог ст.11 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі- КВК України) є орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та який визначив йому місце відбування покарання є тим органом, де він відбуває покарання і враховуючи вимоги ст.22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» позивач зобов`язаний повідомити ТЦК про зняття його з обліку, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, відповідно до ст.4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Згідно з ст.11 КВК України «Види органів і установ виконання покарань»: 1. Органами виконання покарань є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, його територіальні органи, уповноважені органи з питань пробації. 2. Установами виконання покарань є: кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Кримінально-виконавчі установи поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (далі - виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (далі - виправні колонії).

Отже, законодавець розмежовує поняття «орган виконання покарань» та «установа виконання покарань».

Так, вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08.02.2024 по справі №347/1124/22, який набрав законної сили 29.07.2024, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.128 КК України та призначено покарання - у виді 240 годин громадських робіт.

Водночас, згідно з направленням Косівського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області №38/9/1374-24 від 02.09.2024, виданого в межах повноважень, визначених Законом України «Про пробацію» (ст.18), позивача прийнято безоплатно на громадські роботи, про що видано розпорядження Рожнівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 03.09.2024 №231-р.

Отже орган виконання покарань, а не установа виконання покарань, який скерував позивача для відбування покарання до органу місцевого самоврядування, реалізовував виконання вироку суду у виді 240 годин громадських робіт.

Оскільки орган виконання покарань не є установою виконання покарань, а відтак до позивача не застосовуються приписи абз.4 п.2 ч.5 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо зняття його з військового обліку.

Згідно до стаття 9 КВК України, засуджені зобов`язані: виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб; виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації; ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених; з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації. Невиконання засудженими своїх обов`язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність. Обов`язки засуджених, до яких судом застосовано пробацію, визначаються цим Кодексом та Законом України «Про пробацію».

Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що до кола обов`язків, передбачених ст. 9 КВК України не входить обов`язок щодо звернення позивача як особи, яка відбуває покарання у вигляді громадських робіт за вироком суду до ТЦК щодо вирішення питання зняття його з військового обліку.

Так, згідно Додатку 23 до Порядок КМУ №1487, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, керівник судового органу повідомляє територіальний центр комплектування про набрання законної сили вироку щодо, зокрема військовозобов`язаного, відповідно до вимог частини п`ятої статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Аналіз чинних норм дає можливість суду апеляційної інстанції дійти висновку, що питання інформування ТЦК про засудження, зокрема, військовозобов`язаних, належав до компетенції відповідних органів влади. Водночас, обов`язку такої поінформованості законодавець на засуджених не покладав, що спростовує твердження апелянта про такий обов`язок, що мало б наслідком вирішення питання щодо зняття його з військового обліку.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про не встановлення порушень з боку відповідача вимог Закону №2232-XII та Порядку КМУ №1487 щодо не зняття позивача із військового обліку на підставі поданих ним заяв та належного повідомлення відповідачем позивача у листах від 16.09.2024 №5951 та №5957 про відсутність підстав для зняття його з військового обліку, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача, яке підлягає судовому захисту та водночас правомірності дій відповідача, який діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дії та неупереджено.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави відмови в позові, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі №300/7285/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко