Справа № 420/22786/24
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/22786/24

Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я..

Дата і місце ухвалення 26.12.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Регіонального управління Морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року по справі за адміністративним позовом Регіонального управління Морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України в Одеській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса), за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності, протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року Регіональне управління Морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України в Одеській області звернулось до суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яка полягає у не закінченні виконавчого провадження ВП №75187469 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.03.2023 по справі №420/6608/22 згідно з виконавчим документом до відкриття виконавчого провадження.

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закінчити виконавче провадження №75187469 від 31.05.2024 на підставі п.9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.03.2023 по справі №420/6608/22 згідно з виконавчим документом до відкриття виконавчого провадження.

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) ВП №751987469 від 15.07.2024 про накладення штрафу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року в задоволенні позову Регіонального управління Морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України в Одеській області відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Регіональне управління Морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції було прийняте внаслідок неповного з`ясування судом обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що у резолютивній частині рішення суду по справі № 420/6608/22 суд передбачив право Регіонального управління Морської охорони діяти на власний розсуд у відповідності до вимог Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.01.2021 № 26. Апелянт вказує, що спірні правовідносини, які були предметом розгляду в справі № 420/6608/22, стосувалися саме права позивача на грошову компенсацію за належне йому для отримання жиле приміщення. На думку апелянта, суд не зобов`язав Регіональне управління Морської охорони діяти тільки відповідно до п. 5 розділу VII Інструкції № 26, при цьому, якщо реалізовувати п. 5 без дотримання вимог та умов, які передбачені в попередніх пунктах розділу VII Інструкції № 26, зокрема без дотримання черговості, це спричинить правовий конфлікт. Враховуючи викладене, на думку апелянта, Регіональним управлінням Морської охорони виконано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.03.2024 по справі № 420/6608/22 в повному обсязі до відкриття виконавчого провадження, що є підставою для задоволення адміністративного позову.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 03.03.2023 у справі №420/6608/22 зобов`язав позивача розглянути на засіданні житлової комісії звернення ОСОБА_1 від 21.10.2021 щодо виплати йому грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення та прийняти рішення відповідно до вимог Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08.01.2021 №26 з урахуванням висновків суду.

В мотивувальній частині рішення суд визнав право ОСОБА_1 на грошову компенсацію за належне йому для отримання жиле приміщення. Суд встановив, що за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України не прийняло відповідне рішення про надання грошової компенсації, як це встановлено в п.5 розділу VII Інструкції організації і забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби та членів їх сімей, затвердженої наказом МВС України від 18.01.2021 №26. Суд зробив висновок про протиправність такої бездіяльності.

Рішення суду набрало законної сили 11.07.2023.

20.07.2023 на виконання зазначеного рішення суду на засіданні Одеської загальногарнізонної житлової комісії Регіонального управління Морської охорони був розглянутий рапорт ОСОБА_1 від 21.10.2021 щодо виплати йому грошової компенсації та прийнято рішення у формі протоколу №4. Зокрема, члени комісії у протоколі зазначили, що вони прийняли рішення про те, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї мають право на отримання грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення. Виплата грошової компенсації здійснюється у порядку черговості у відповідності до п.10 постанови КМУ від 03.09.2015 №728 Деякі питання забезпечення житлом військовослужбовців та інших громадян. При надходженні коштів для виплати грошової компенсації та настанням черговості військовослужбовця запасу ОСОБА_1 та членів його сім`ї письмово проінформувати про право на отримання грошової компенсації, її орієнтовний розмір та перелік документів, необхідний для її отримання.

07.06.2024 позивач листом просив закінчити виконавче провадження, посилаючись на добровільне виконання ним рішення суду.

15.07.2024 відповідач за невиконання судового рішення виніс постанову про накладення штрафу у розмірі 5100 грн.

28.07.2024 позивач повідомив відповідача листом про виконання судового рішення з надсиланням витягу з протоколу засідання житлової комісії.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та вищезазначеною постановою про накладення штрафу, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що у відповідача не було правових підстав для закінчення виконавчого провадження, а оскаржувана постанова державного виконавця про накладення на позивача штрафу є законною.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 ст.18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII зокрема передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

У відповідності до п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Таким чином, примусове виконання рішення суду за приписами вказаного Закону розпочинається прийняттям державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з ч.6 ст.26 Закону № 1404-VIII, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 63 Закону № 1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 39 Закону № 1404-VIII передбачені підстави закінчення виконавчого провадження, зокрема пунктом 9 даної статті визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Наслідки закінчення виконавчого провадження визначені положеннями ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема: У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, невиконання рішення суду без поважних причин є підставою для застосування штрафних санкцій до боржника. В свою чергу, правовою підставою для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII є виключно фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у судовому рішенні у справі №420/6608/22, яке є предметом виконання, суд зобов`язав позивача розглянути на засіданні житлової комісії звернення ОСОБА_1 від 21.10.2021 щодо виплати йому грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення та прийняти рішення відповідно до вимог Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08.01.2021 №26, з урахуванням висновків суду.

В свою чергу, висновки суду по справі №420/6608/22 фактично полягають у визнанні права позивача на отримання вказаної грошової компенсації. Окремо судом було акцентовано увагу, що Регіональним управлінням Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України до суду не надано доказів розгляду звернення позивача від 21.10.2021 у відповідності до вимог п.5 розділу VII Інструкції №26 та прийняття відповідного рішення про надання грошової компенсації, натомість позивачу за результатами розгляду вказаного звернення надано відповідь у вигляді листа №702/М-40 від 26.10.2021, що не передбачено нормами Інструкції №26.

Разом з тим, згідно з п.5 розділу VII Інструкції організації і забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби та членів їх сімей, затвердженої наказом МВС України від 18.01.2021 №26, житлові комісії органів Держприкордонслужби розглядають надані документи та приймають відповідне рішення про надання грошової компенсації. Рішення затверджується керівником органу Держприкордонслужби та оформлюється наказом, в якому зазначаються підстави для надання компенсації, склад сім`ї, на який він надається.

З огляду на зміст протоколу №4 від 20.07.2023, на складання якого позивач посилається як на виконання ним судового рішення, суд першої інстанції вірно зазначив, що в ньому міститься визнання права ОСОБА_1 на грошову компенсацію, натомість відсутнє рішення про її надання військовослужбовцю.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, протокол №4 від 20.07.2023 не є відповідним рішенням ні за формою, ні за змістом.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на необхідність дотримання інших пунктів розділу VII Інструкції № 26, зокрема дотримання черговості, оскільки черговість стосується саме виплати компенсації, а не прийняття рішення про її надання.

Системний аналіз приписів Інструкції № 26 дозволяє стверджувати, що визнання за особою права на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення має безальтернативним наслідком прийняття рішення про надання грошової компенсації. В свою чергу, після прийняття зазначеного рішення, списки виплати грошової компенсації (у 3 примірниках), затверджені керівником органу Держприкордонслужби, надсилаються до Адміністрації Держприкордонслужби для погодження, а після погодження компенсація виплачується в порядку черговості.

Норма пункту 4 розділу VII Інструкції № 26, на яку посилається апелянт, стосується випадків, коли у військовослужбовців та членів їх сімей, настала черга на отримання жилих приміщень, проте вони не звертались із заявою про виплату відповідної компенсації. Вказана норма спрямована на належне інформування військовослужбовців про можливість отримання грошової компенсації замість житла та у контексті спірних правовідносин не підлягає застосуванню.

Таким чином, при виконанні рішення суду по справі №420/6608/22 апелянтом було не в повному обсязі враховано висновки суду, та не застосовано приписи п.5 розділу VII Інструкції №26, які підлягали врахуванню при виконанні рішення по справі №420/6608/22, що свідчить про невиконання рішення суду в повному обсязі без поважних причин.

Враховуючи відсутність підстав для закриття виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, а також правомірність постанови виконавця ВП №751987469 від 15.07.2024 про накладення штрафу, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, що свідчить про необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Водночас, згідно приписів ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень пункту 4 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані у межах даної справи постанова про накладення штрафу та бездіяльність органу виконавчої служби були вчинені в рамках виконавчого провадження ВП №751987469, в якому боржником є Регіональне управління Морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України в Одеській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса), а стягувачем ОСОБА_1 .

Правовий статус та порядок вступу у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, врегульований КАС України.

Інститут третьої особи спрямований на створення умов для захисту прав, свобод та інтересів такої особи, які можуть бути порушені при вирішенні спору між позивачем і відповідачем за відсутності третьої особи. Участь третьої особи сприяє всебічному розгляду справи, зібранню більшої кількості доказів, правильному вирішенню справи, запобігає ситуації, коли у справах з одних правовідносин ухвалюються протилежні за змістом рішення.

Інтерес третьої особи щодо задоволення позову (якщо вона бере участь на стороні позивача) або щодо відмови у задоволенні позову (якщо вона бере участь на стороні відповідача) збігається з інтересами відповідно позивача або відповідача. Це відрізняє третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, від третьої особи, яка заявляє такі вимоги.

Разом з цим, участь у справі третіх осіб з одного боку обумовлена завданням адміністративного судочинства, яким згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливий, неупереджений та своєчасний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, а з іншого - вимогами процесуального законодавства про законність і обґрунтованість судового рішення.

Натомість правовим наслідком незалучення до участі у справі третіх осіб є порушення конституційного права на судовий захист, оскільки особи не беруть участі у справі, вирішення якої може безпосередньо вплинути на їх права, свободи, інтереси або обов`язки та не реалізують комплексу своїх процесуальних прав.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов, з-поміж іншого, у постановах від 29 травня 2020 року у справі №140/1868/19, від 03 листопада 2022 року у справі №260/61/22.

Оскільки оскаржувані рішення та бездіяльність відповідача вчинені у рамках виконавчого провадження, стягувачем у якому є ОСОБА_1 , то оскаржувані постанови стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 як учасника виконавчого провадження.

Водночас, беручи до уваги об`єктивну можливість впливу ухваленого у цій справі судового рішення на права й обов`язки ОСОБА_1 , останній не був залучений судом першої інстанції до участі у справі як третя особа.

Незважаючи на те, що вказане процесуальне порушення було виправлене судом на стадії апеляційного перегляду, суд першої інстанції фактично прийняв рішення про права свободи, інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті, проте допущено порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування рішення, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволені заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіонального управління Морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Регіонального управління Морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України в Одеській області відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 12.05.2025 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька