Справа № 620/5967/24
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5967/24 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року позивач - ТОВ "Віп Авто Транс" звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області, яким просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 2233/ж10/25-01-07-00 від 08 лютого 2024 року за формою В1, яким встановлено завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 2 1060 003 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 526 500,75 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року позов задоволено повністю.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам справи, судом неповно досліджено докази.

Відповідач зазначає, що в результаті порушення пунктів 4, 5 розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку па додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року № 21, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за № 159/28289, платником завищено суму податкового кредиту по декларації з податку на додану вартість за жовтень 2023 рік в сумі ПДВ 2 106 003 грн, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним та таким, що скасуванню не підлягає.

Заявлені витрати на правову допомогу відповідач вважає перевищеними. Звертає увагу, що позивачем не надано детальний опис робіт, платіжні доручення, крім того, розгляд справи відбувався без проведення судових засідань.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, яким просить відмовити в задоволенні останньої та залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Також позивач просить стягнути витрати на правову допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції.

Позивач вважає, що в апеляційній скарзі апелянт повторив відомості, що зазначені у відзиві на позовну заяву та не зазначив підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Позивач підкреслює, що основною причиною відмови у бюджетному відшкодуванні стало допущення помилки в оформленні звітності. Жодних зауважень щодо підтвердження реальності права на податковий кредит і відповідно податкове відшкодування податковий орган не зазначав.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ТОВ "ВІП АВТО ТРАНС" подано декларацію з податку на додану вартість за жовтень 2023 року, в якій було заявлено до відшкодування з бюджету 2 546 420 грн податку на додану вартість (а. с. 13-14).

В подальшому, на підставі направлень та наказу Головного управління ДПС у Чернігівській області від 19 грудня 2023 року № 2322-п, виданого на підставі підпункту 19і.1.6 пункту 19і.1 ст. 19і, підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "ВІП АВТО ТРАНС" щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2023 року у податковій декларації з податку на додану вартість від 20 листопада 2023 року № від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.

За результатами перевірки складено Акт від 03 січня 2024 року № 18/ж5/25-01-07-03-01 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "ВІП АВТО ТРАНС" щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2023 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету (а. с. 33-46). Актом перевірки встановлені порушення позивачем: пунктів 200.1, 200.4, 200.7, 200.8 статті 200 Податкового кодексу України, пунктів 4, 5 розділу V "Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року № 21, на підставі яких позивачу відмовлено в отриманні бюджетного відшкодування податку на додану вартість за жовтень 2023 року в сумі 2 106 003 грн.

Не погоджуючись з вказаним актом перевірки, позивач подав заперечення (а. с. 47-51), однак листом від 02 лютого 2024 року Головним управлінням ДПС у Чернігівській області повідомлено позивача, що заперечення залишені без задоволення, а акт перевірки - без змін (а. с. 61-66).

08 лютого 2024 року відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення № 2233/ж10/25-01-07-00, згідно якого сума завищення бюджетного відшкодування становить 2 106 003 грн, штрафні (фінансові) санкції 526 500,75 грн (а. с. 67-68).

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач подав скаргу до Державної податкової служби України (а. с. 73-78), однак рішенням від 09 квітня 2024 року про результати розгляду скарги Державною податковою службою України скаргу позивача залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 08 лютого 2024 року № 2233/ж10/25-01-07-00 - без змін (а. с. 81-83).

Вважаючи протиправним податкове повідомлення-рішення від 08 лютого 2024 року № 2233/ж10/25-01-07-00, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підстави для відмови позивачу у бюджетному відшкодуванні податку на додану вартість з боку суб`єкта владних повноважень є надмірним формалізмом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За приписами абзацу "б" пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Керуючись пунктами 200.7, 200.8 статті 200 ПК України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

До податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання) платником податків додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування та оригінали митних декларацій. У разі якщо митне оформлення товарів, вивезених за межі митної території України, здійснювалося з використанням електронної митної декларації, така електронна митна декларація надається контролюючим органом за місцем митного оформлення контролюючому органу за місцем обліку такого платника податків в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації кваліфікованого електронного підпису відповідно до закону.

На виконання пункту 200.10 статті 200 ПК України у строк, передбачений абзацом першим пункту 76.3 статті 76 цього Кодексу, контролюючий орган проводить камеральну перевірку даних податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання).

Платники податку, які мають право на бюджетне відшкодування відповідно до цієї статті та подали заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, отримують таке бюджетне відшкодування в разі узгодження контролюючим органом заявленої суми бюджетного відшкодування за результатами камеральної перевірки, а у випадках, визначених пунктом 200.11 цієї статті, - за результатами перевірки, зазначеної у такому пункті, що проводяться відповідно до цього Кодексу.

Пункт 200.14 статті 200 ПК України встановлює, що якщо за результатами камеральної або документальної перевірки, контролюючий орган виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган:

б) у разі перевищення заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною контролюючим органом за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та підстави для її вирахування;

в) у разі з`ясування за результатами проведення перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови в наданні бюджетного відшкодування.

Наслідком встановлення контролюючим органом невідповідності суми бюджетного відшкодування, заявленої платником податку у податковій декларації, є прийняття податкового повідомлення-рішення.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами у справі, підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення був той факт, що в декларації ТОВ "ВІП АВТО ТРАНС" з податку на додану вартість за жовтень 2023 року через відсутність даних у таблиці "Збільшено/зменшено залишок від`ємного значення за результатами перевірки контролюючого органу на підставі податкового повідомлення-рішення та/або уточнюючого розрахунку, в якій зазначається "Дата", "Номер" та "Сума, грн. (+/-)", неможливо ідентифікувати за результатами узгодження якого документу відновлено суму податкового кредиту, у зв`язку з чим неможливо підтвердити значення рядка 16.3.

За визначенням, що міститься у підпункті 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.

На виконання пунктів 49.1, 49.2 статті 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Пункти 198.1-198.3 статті 198 ПК України встановлюють, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з рахунку платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг на оплату товарів/послуг, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата списання електронних грошей платника податків як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець постачальника; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як вірно зауважув суд першої інстанції, право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість виникає в разі, якщо за результатами перевірки підтверджена правомірність від`ємного значення податку на додану вартість.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, будь-яких заперечень щодо первинних документів за якими було сформовано, як податковий кредит, так і податкові зобов`язання по поданій податковій декларації позивача в акті перевірки відповідачем не вказано.

Натомість, відповідач відмовив в у бюджетному відшкодуванні податку на додану вартість на тій підставі, що неможливо ідентифікувати, на підставі саме якого податкового повідомлення-рішення заповнений рядок 16.3 декларації.

Як підтверджено матеріалами справи, позивач подаючи заперечення до Акту перевірки надав додаткові документи: податкове повідомлення-рішення № 9790/ж10/25-01-07-00 від 09 жовтня 2023 року.

Проаналізувавши вказане податкове повідомлення-рішення, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що враховуючи те, що дата отримання останнього (11 жовтня 2023 року) підтверджує можливість його включення до декларації за жовтень 2023 року, а сума становить - 2 106 003 грн, що відповідає сумі, показаній в рядку 16.3 декларації, то це дає можливість ідентифікувати показник рядка 16.3 декларації із вказаним вище податковим повідомленням-рішенням № 9790/ж10/25-01-07-00 від 09 жовтня 2023 року.

Вказана обставина не заперечується відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для відмови позивачу у бюджетному відшкодуванні податку на додану вартість з боку відповідача є надмірним формалізмом.

Як наслідок, податкове повідомлення-рішення форми В1 від 08 лютого 2024 року № 2233/ж10/25-01-07-00 не відповідає приписам частини другої статті 2 КАС України, а отже є протиправним і підлягає скасуванню.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву, позивач просив стягнути судові витрати з відповідача у розмірі 17 000 грн.

На підтвердження понесених витрат в суді першої інстанції, позивач надав копію Договору про надання правової (правничої) допомоги від 17 квітня 2024 року (а. с. 86-87), згідно пункту 4.2 якого гонорар становить 17 000 грн за складання позовної заяви та 3 000 грн за участь в судовому засіданні.

Також, позивач надав копію акту приймання-передачі наданих послуг від 22 квітня 2024 року на суму 17 000 грн (а. с. 88) та платіжну інструкцію № 4152 від 22 квітня 2024 року на відповідну суму.

Відповідач будь-яких заперечень щодо відшкодування витрат на правову допомогу позивачу до суду першої інстанції не подав.

Лише в апеляційній скарзі зазначив про неспівмірність таких витрат та відсутність доказів їх понесення позивачем.

В суді апеляційної інстанції, позивач просив стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн.

На підтвердження понесених витрат в суді апеляційної інстанції позивачем було надано копії: Договору про надання правничої (правової) допомоги від 06 вересня 2024 року № 06/09-1 (а. с. 151-152), згідно пункту 4.2 якого гонорар становить 17 000 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу та 3 000 грн за участь в судовому засіданні; Акту приймання-передачі наданих послуг від 16 вересня 2024 року на суму 17 000 грн (а. с. 153); Платіжної інструкції № 5493 від 16 вересня 2024 року на відповідну суму (а. с. 154).

Приписи частини першої статті 139 КАС України визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами частин першої та другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи частини третьої статті 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 569/17904/17.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Крім того, колегія суддів, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 120/3929/19-а.

Судом апеляційної інстанції враховується, що будь-яких заперечень щодо неспівмірності заявлених до присудження на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відповідачем в суді першої інстанції не надано. Разом з тим, з огляду на правову позицію Верховного Суду (постанова від 25 липня 2023 року у справі № 340/4492/22) це не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Відтак, перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 2040/6997/18 підкреслив, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі, яка розглядається, є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 640/24023/21 Верховний Суд також звернув увагу на те, положення КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Цим правом, як було встановлено раніше, відповідач в суді першої інстанції скористався.

Колегія суддів вважає, що розмір понесених позивачем витрат в ході судового розгляду справи у суді першої інстанції підтверджується належними та допустимими у розумінні КАС України доказами. Крім того, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та значенням справи для сторони.

В той же час, зважаючи на те, що представник позивача є незмінним починаючи з моменту подання позовної заяви, ознайомлений з матеріалами справи та позицією відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення 17 000 грн в суді апеляційної інстанції витрат на правову допомогу, вказує на об`єктивне завищення суми витрат на професійну правничу допомогу за подання відзиву на апеляційну скаргу.

З урахуванням наведеного судова колегія з огляду на критерії пропорційності, співмірності та неминучості заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу приходить до висновку про необхідність зменшення належної до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача суми таких витрат до 8 500 грн.

Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року - без змін.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" з Головного управління ДПС у Чернігівській області судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 500,00 грн (вісім тисяч п`ятсот гривень).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку