Справа № 990/225/24
Суддя: Банасько Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

13 березня 2025 року
ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О., Ткача І. В.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 990/225/24 (провадження № 11-287заі24)
Із цією постановою не погоджуємося, оскільки вважаємо, що за встановлених у справі обставин наявні достатні підстави для задоволення позову, яким Велика Палата Верховного Суду як суд апеляційної інстанції не надала належного значення крізь призму принципу верховенства права та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
1. ФАБУЛА СПРАВИ
1.1. ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), у якому просила визнати протиправним, скасувати прийняте на засіданні колегії ВККС рішення Комісії від 04 квітня 2024 № 412/дс-24, яким кандидатці ОСОБА_1 відмовлено в наданні рекомендації про призначення на посаду судді Варвинського районного суду Чернігівської області (далі - спірне рішення), та зобов`язати ВККС повторно провести співбесіду з ОСОБА_1 .
1.2. Позивачка стверджувала про необґрунтованість спірного рішення, у якому ВККС виснувала про її невідповідність критеріям професійної етики та доброчесності через недекларування права власності на автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ), придбаний за кордоном, яким вона ніколи не володіла і не користувалася, а тому й не повинна була відображати в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік.
1.3. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 30 жовтня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив з огляду на таке:
- визнав непереконливими твердження позивачки про те, що право власності на автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ) (далі також - автомобіль) до неї не переходило, оскільки він придбавався для іншої особи ( ОСОБА_2 ) і оплату за цей автомобіль позивачка не здійснювала;
- виснував, що викладені у спірному рішенні висновки Комісії про наявність сумніву у відповідності кандидатки ОСОБА_1 на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики є обґрунтованими;
- визнав нерелевантними до обставин цієї справи правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 911/1278/20 та 800/433/17, на які посилалася позивачка, через неподібність правовідносин у справах;
- підсумував, що ВККС ухвалила спірне рішення стосовно позивачки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема, під час ухвалення цих рішень Комісія не відхилилася від вимог, передбачених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
1.4. Це рішення ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку до Великої Палати Верховного Суду.
2. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИСНОВКІВ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
2.1. 13 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 жовтня 2024 року - без змін.
2.3. Урахувала, що висновку про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності та професійної етики Комісія дійшла, враховуючи те, що кандидатка не зазначила у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, за 2022 рік інформацію про транспортний засіб (Porsche Cayenne номер кузова НОМЕР_1 ), що придбавався для неї за кордоном, хоча була зобов`язана його задекларувати.
2.4. З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зазначені у спірному рішенні Комісії висновки щодо обставин у справі не є довільними чи нераціональними, підтверджені доказами і не є помилковими щодо фактів. Досліджуючи ці обставини у сукупності, Комісія вважала, що наявний обґрунтований сумнів у відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності та професійної етики.
2.5. Такий висновок не видається свавільним чи необґрунтованим і не виходить за межі виключної дискреції Комісії оцінювати кандидатів. Позивачка під час розгляду справи в суді такий висновок не вважала за необхідне спростувати, вважаючи що діяла правомірно.
2.6. Відтак Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що викладені у спірному рішенні висновки про наявність обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 як кандидатки на посаду судді критерію доброчесності не виходили за межі цього поняття з урахуванням тих його змістових елементів, які визначені нормами національного законодавства та практикою, міжнародними актами, які застосовуються адміністративним судом як джерела права під час розгляду адміністративної справи відповідно до статті 7 КАС України.
3. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
3.1. З висновками більшості суддів Великої Палати Верховного Суду про правомірність спірного рішення не погоджуємося, вважаємо їх помилковими тому відповідно до частини третьої статті 34 КАС України висловлюємо окрему думку з таких підстав.
Щодо меж дискреції ВККС під час прийняття спірного рішення та судового контролю за реалізацією Комісією її дискреційних повноважень при вирішенні питання надання рекомендації про призначення на посаду судді
3.2. Відповідно до частини першої статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII (тут і надалі у редакції на час виникнення спірних правовідносин - проведення співбесіди та ухвалення спірного рішення, Закон № 1402-VIII) на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови.
3.3. Проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймання кваліфікаційного іспиту покладено на ВККС (пункт 2 частини першої статті 93 Закону № 1402-VIII).
3.4. За змістом частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір на посаду судді місцевого суду (далі - добір на посаду судді) здійснюється в порядку, визначеному цим Законом поетапно - починається з оголошення добору на посаду судді та завершується зарахуванням кандидатів на посаду судді до резерву на зайняття вакантних посад суддів.
3.5. Конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, що затверджується ВККС, з дотриманням вимог законодавства про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків (частина перша статті 79 Закону № 1402-VIII).
3.6. Отже, слід наголосити, що хоча у процедурах добору на посаду судді та конкурсу на зайняття вакантної посади судді ВККС як уповноважений суб`єкт владних повноважень діє та ухвалює рішення відповідно до визначених Законом № 1402-VIII дискреційних повноважень, проте межі цієї дискреції не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному нагляду, зокрема судовому контролю.
3.7. Згідно з Рекомендацією №R(80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
3.8. Мета дискреції (розсуду) адміністративного органу зводиться до того, що:
по-перше, завдяки дискреції забезпечується індивідуалізація та справедливість вирішення тих або інших справ, оскільки вони розглядаються в межах конкретних обставин, які можуть бути враховані відповідним суб`єктом;
по-друге, такі повноваження сприяють адміністративній гнучкості, дозволяючи адміністративним органам, які приймають рішення, адаптуватися до мінливих обставин та пріоритетів (за умови дотримання обмежень законності та розумності) та сприяють підвищенню ефективності (раціональності) та оперативності управлінської діяльності;
по-третє, дискреція дозволяє максимально повно врахувати права, свободи та інтереси приватної особи і, особливо, під час їх зважування з публічним інтересом.
3.9. Проте дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
3.10. З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень ЄСПЛ у своїх рішеннях послідовно формулював правові висновки, згідно з якими у таких випадках судовий контроль є обмеженим.
3.12. Звертаючись до своїх попередніх висновків, Велика Палата Верховного Суду визнавала необхідним здійснювати судовий контроль за реалізацією дискреційних повноважень, але такий контроль є обмеженим. Узагальнено критерії реалізації адміністративним органом дискреції залежно від обставин справи визначаються за допомогою різних питань:
- чи переслідував орган легітимну мету, та чи діяв прозоро і в якомога послідовний спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі 9901/378/19);
- чи дотримано процедурні гарантії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 9901/378/19);
- чи належно вмотивоване рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/243/19, від 08 липня 2020 року у справі № 9901/251/19);
- чи не є рішення (висновки) адміністративного органу свавільними (довільними), нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів; необ`єктивними або явно несправедливими (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 9901/383/19).
3.13. Комітет Міністрів Ради Європи сформулював принципи, які слугують змістовними гарантіями ухвалення справедливого рішення. Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями: дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою: приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.
3.14. Подібні за своєю суттю принципи щодо дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості закріплені у частині другій статті 2 КАС України.
3.15. Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення судом перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.
3.17. Як верховенство права за статтею 8 Конституції України слід розуміти механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
3.18. Згідно з висновком Конституційного Суду України цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).
3.19. Принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними [див. Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 (справа № 1-123/2018 (4892/17)].
3.20. Очевидно, що у процесі прийняття рішення на підставі дискреції, мають бути враховані також і фактичні обставини, які супроводжують цей процес. У разі якщо відповідний орган користується своїм дискреційним повноваженням, він не повинен допускати помилок при констатації юридичних фактів. Помилки в оцінці фактичних обставин, неправильні розрахунки, проведені ним, все це може викликати незаконність (протиправність) прийнятого на підставі дискреції рішення. Подібні наслідки викликають також і випадки, коли під час прийняття акта на підставі дискреції адміністративний орган допускає очевидні прорахунки в оцінках. Очевидна та своєчасно не виправлена помилка уповноваженого адміністративного органу щодо фактичних обставин при прийнятті рішення на підставі дискреції також може свідчити про наявність ознак зловживання владою.
3.21. Зокрема, зловживання дискрецією має місце, коли її здійснення не спрямоване на передбачені законом цілі або коли при її здійсненні належним чином не враховано відповідні властиві їй критичні аспекти. Повноваження завжди надаються адміністративному органу не в його власних інтересах і не в інтересах окремого громадянина, а з метою задоволення публічних інтересів. Якщо суб`єкт застосування дискреції використовує повноваження з іншою метою, ніж досягнення публічного інтересу, то він діє протиправно і його протиправні дії (рішення) можуть бути оскаржені в суді.
3.22. На нашу думку, межі дискреції ВККС у процедурі конкурсу на заняття вакантної посади судді місцевого суду, зокрема і прийняття рішення за результатами проведення співбесіди з кандидатами, які посіли переможне місце за рейтингом до відповідного суду, не є неосяжними, адже Комісія повинна реалізовувати такі повноваження, керуючись принципом верховенства права та презумпцією відповідності кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики, а також з послідовним дотриманням вимог щодо вмотивованості свого рішення, необхідності врахування або обґрунтованого спростування Комісією пояснень кандидата на посаду судді.
3.23. Відповідно до частини п`ятої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні.
3.24. Умотивованість рішення ВККС про відмову у внесенні рекомендацій до ВРП про призначення кандидата на посаду судді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а й принципу правової визначеності у питанні встановлення законності підстав такої відмови.
3.25. Належна мотивація рішення ВККС (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура вирішення цього питання.
3.26. Ураховуючи наведене, вважаємо за необхідне наголосити, що не може бути визнано вмотивованим рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, у якому поряд з обґрунтуванням сумнівів у його доброчесності Комісія не навела належного аналізу пояснень кандидата та мотивів відхилення / врахування його доводів.
3.27. На наше переконання, таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього ВККС має ретельно дослідити обставини і матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Комісія повинна уникати невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
3.28. Отже, визначальним критерієм правомірності рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді в аспекті його відповідності частині третій статті 795 Закону № 1402-VIII є встановлення Комісією обставин, які стали підставою для відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, та наведення мотивів, з яких ВККС дійшла відповідних висновків і відхилила пояснення кандидата на посаду судді.
3.29. За змістом завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема у Законі № 1402-VIII.
3.30. Таким чином, оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді відповідно до пункту 4 частини третьої статті 88 Закону
№ 1402-VIII не є втручанням у її дискреційні повноваження (див. подібний підхід щодо можливості оскарження рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII, застосований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2024 року у справі № 990/139/24).
Щодо суті спору та доводів апеляційної скарги
Щодо набуття позивачкою права власності на автомобіль, придбаний за кордоном
3.31. У спірному рішенні, яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні рекомендації про призначення на посаду судді, Комісія свій сумнів у невідповідності кандидатки стандартам доброчесності та професійної етики пов`язала з непереконливістю її твердження про те, що вона володіє виключно автомобілем Mercedes Benz, модель Е250CGI ( НОМЕР_2 ), зазначивши що у Комісії є підстави вважати, що кандидатка володіла у 2022 році також іншим транспортним засобом - Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ), який не задекларувала в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік.
3.33. Також у спірному рішенні Комісія послалася на видані ОСОБА_1 дві довіреності на ім`я третіх осіб щодо представництва інтересів з питань, пов`язаних з перевезенням, ремонтом, державною реєстрацією автомобіля марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ).
3.34. Утім суд першої інстанції та Велика Палата Верховного Суду помилково, на нашу думку, залишили поза увагою те, що зі спірного рішення Комісії не вбачається, якому саме критерію професійної етики та якому критерію доброчесності, визначеному в Законі № 1402-VIII, не відповідає ОСОБА_1 , як кандидат на посаду судді.
3.35. Суд першої інстанції та Велика Палата Верховного Суду погодилися з висновками Комісії про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидатки на посаду судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.
3.36. Ми з такими висновками погодитися не можемо, вважаємо їх помилковими з огляду на таке.
3.37. На обґрунтування заявлених у цій справі позовних вимог позивачка стверджувала, що вона у 2022 році не володіла і не користувалася транспортним засобом марки Porsche Cayenne, а тому й не повинна була відображати його в декларації за відповідний період.
3.38. Такі пояснення ОСОБА_1 надала Комісії під час проведення співбесіди в межах конкурсу на зайняття вакантної посади судді, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, проте Комісія при ухваленні спірного рішення протиправно залишила їх поза увагою, отже, не надала мотивованої оцінки наявності / відсутності підстав для відмови в рекомендації щодо призначення кандидата на посаду судді та поясненням позивачки.
3.39. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх слів ОСОБА_1 надала Комісії нотаріально оформлену заяву ОСОБА_4 від 20 лютого 2024 року, в якій зазначено, що останній підшукав автомобіль марки Porsche Cayenne для іншої особи - ОСОБА_2 , який і оплатив його вартість за результатами аукціону, але після повномасштабного вторгнення вирішив продати цей автомобіль. Надалі ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_1 придбати зазначений автомобіль на умовах, що ОСОБА_4 буде займатися всіма питаннями, пов`язаними з його транспортуванням на територію України, та подальшим його ремонтом за власний рахунок. При цьому вони з позивачкою дійшли згоди, що після ремонту зазначеного автомобіля ОСОБА_1 зможе його придбати, якщо її влаштує вартість цього транспортного засобу. Після досягнення цих домовленостей та доставки автомобіля до порту Литви компанією, яка займалась придбанням та транспортуванням автомобіля, були оформлені документи на ОСОБА_1 для подальшого транспортування на територію України. Також у цій заяві ОСОБА_4 зазначив, що не зміг відремонтувати автомобіль в обумовлений термін, тому ОСОБА_1 відмовилася від його придбання.
3.41. Ця угода не підписана ОСОБА_1 та не містить будь-яких інших даних про акцепт угоди позивачкою чи її уповноваженим представником, хоча покупцем (Buyer) автомобіля марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ) дійсно зазначено ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
3.42. Вважаємо, що однією з ключових обставин для оцінки судом підставності висновку Комісії про обов`язок ОСОБА_1 відобразити цей автомобіль у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік є те, що кошти за цей автомобіль на вказаний рахунок були сплачені не нею, а іншою особою - ОСОБА_2 , що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 8W-060122/094-38 від 06 січня 2022 року про переказ (сплату) коштів в іноземній валюті у розмірі 9 153,00 дол. США за автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ) на рахунок, вказаний у Forward export agreement від 03 січня 2022 року.
3.43. Тому суд першої інстанції та Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи апеляційний перегляд справи, мали обов`язково надати мотивовану оцінку тим обставинам, що ОСОБА_1 заперечує і що не підтверджуються жодним належним доказом у справі правовідносини між нею та ОСОБА_2 - особою, що сплатила гроші за автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ) під час купівлі його з аукціону у США.
3.44. Відсутні відповідні документи і на час ухвалення спірного рішення Комісією.
3.45. У своїх поясненнях Комісії, позові та апеляційній скарзі ОСОБА_1 послідовно стверджувала, що не купувала автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ), а також не займалася питаннями, пов`язаними з митним оформленням транспортного засобу на території України та оформленням будь-яких документів, в тому числі договору купівлі-продажу.
3.46. У митній декларації UA209180/2022/052214, на яку посилалась Комісія у спірному рішенні, декларантом автомобіля марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ) зазначено ОСОБА_3 , тоді як особою, відповідальною за фінансове врегулювання, вказано ОСОБА_1 .
3.47. Проте вважаємо, що в контексті заперечень позивачки Комісія помилково проігнорувала те, що за змістом митної декларації вона була оформлена без участі ОСОБА_1 і докази того, що кандидатка уповноважувала ОСОБА_3 на вчинення таких дій від її імені, в матеріалах справи відсутні.
3.48. До того ж за наявними у Комісії на час прийняття спірного рішення даними (лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 18 жовтня 2023 року) на день митного оформлення зазначеного автомобіля (27 липня 2022 року) ОСОБА_1 виїхала з території України.
3.49. Посилаючись на видані позивачкою довіреності, суд першої інстанції та Велика Палата Верховного Суду помилково залишили поза увагою те, що строк дії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петуніною Ю. О. 15 вересня 2022 року за реєстровим номером 814, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 на представництво її інтересів з усіх без винятку питань, пов`язаних з державною реєстрацією зазначеного автомобіля, сплинув 15 березня 2023 року та вона вочевидь не була реалізована сторонами.
3.50. Автомобіль марки Porsche Cayenne, номер кузова НОМЕР_1 , не був зареєстрований за ОСОБА_1 у 2022 році або пізніше, що було також відомо Комісії, а також підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в місті Києві від 14 серпня 2024 року
№ 31/26-1234аз.
3.51. За таких обставин вважаємо, що суд першої інстанції у цій справі мав констатувати, що висновок у спірному рішенні про те, що ОСОБА_1 володіла у 2022 році транспортним засобом марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ), був зроблений Комісією всупереч наявним у її розпорядженні доказам того, що кандидатка не здійснювала оплати за цей транспортний засіб та його митного оформлення, а також за відсутності документального підтвердження сплати кандидаткою відповідних митних платежів, володіння чи користування автомобілем.
Щодо обов`язку позивачки декларувати транспортний засіб
3.52. Очевидно, що для вирішення спору в цій справі ключовим є питання вмотивованості висновку Комісії у спірному рішенні щодо обов`язку ОСОБА_1 відобразити у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ).
3.53. Слід наголосити, що правила декларування встановлює та змінює виключно Верховна Рада України, приймаючи відповідні закони.
3.54. За правилами пункту 3 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII) в декларації зазначаються відомості про цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають, зокрема, дані щодо транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, а також щодо їх марки та моделі, року випуску, ідентифікаційного номера (за наявності). Відомості про транспортні засоби та інші самохідні машини і механізми зазначаються незалежно від їх вартості (підпункт б).
3.55. Відповідно до пункту 15 частини першої статті 11 Закону № 1700-VII Національне агентство з питань запобігання корупції надає рекомендаційні роз`яснення, методичну та консультаційну допомогу, зокрема, щодо застосування положень Закону та прийнятих на його виконання нормативно-правових актів.
3.56. Рекомендаційні роз`яснення, методичні рекомендації Національного агентства загального характеру розміщуються на офіційному вебсайті Національного агентства з питань запобігання корупції не пізніше наступного робочого дня після їх затвердження (абзац шостий частини дев`ятої статті 12 Закону № 1700-VII).
3.57. Ці роз`яснення надаються для забезпечення однакового застосування положень Закону № 1700-VII стосовно заходів фінансового контролю, мають рекомендаційний характер, не містять правових норм і відображають правозастосовну практику.
3.58. На час подання (29 вересня 2023 року) ОСОБА_1 декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік, у пункті 106 Роз`яснення Національного агентства з питань запобігання корупції від 29 грудня 2021 року № 11 «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю (подання декларації, повідомлення про суттєві зміни в майновому стані, повідомлення про відкриття валютного рахунку)" (далі - Роз`яснення НАЗК № 11) було зазначено, що для цілей декларування датою набуття права власності на транспортний засіб, придбаний за кордоном, є дата здійснення оплати за такий транспортний засіб.
3.59. Аналогічне твердження міститься у пункті 106 Роз`яснення Національного агентства з питань запобігання корупції щодо фінансової доброчесності станом на 28 січня 2025 року.
3.60. Отже, за роз`ясненнями Національного агентства з питань запобігання корупції саме дата здійснення оплати за транспортний засіб, придбаний за кордоном, слід вважати моментом виникнення у набувача права власності на це майно, відтак і виникнення обов`язку щодо його декларування.
3.61. Водночас у частині першій статті 334 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
3.62. Щодо реалізації цієї норми Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 911/1278/20 виснувала, що право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.
3.63. Наведеному правозастосуванню кореспондують і положення пункту 105 Роз`яснення № 11, в якому зазначено, що право власності набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 334 ЦК України). Переданням майна вважається вручення його набувачеві або уповноваженій набувачем особі, перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.
3.64. За наведеного вважаємо, що діаметрально протилежні підходи до визначення підстав і моменту виникнення обов`язку декларування транспортних засобів, придбаних за кордоном і в Україні, та відсутність у Законі № 1700-VII норми, на підставі якої їх можна усунути, засвідчують невідповідність законодавчого регулювання цього питання критерію якості закону, що в разі вирішення питання правильності і своєчасності декларування відповідного транспортного засобу слід тлумачити на користь декларанта.
3.66. Крім того, визначальним, на нашу думку, є те, що при прийнятті ВККС спірного рішення та під час розгляду цієї справи судами були відсутні докази, які б безсумнівно підтверджували здійснення саме ОСОБА_1 оплати за автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ) та/або передачу їй цього транспортного засобу, отже, підстави для його декларування як за Роз`ясненням НАЗК № 11, так і за приписами 334 ЦК України залишаються не підтвердженими.
3.67. За наведеного вище вважаємо, що у Великої Палати Верховного Суду було більш ніж достатньо підстав за результатами апеляційного перегляду справи виснувати, що доводи ОСОБА_1 про те, що у неї не виникло обов`язку відображати у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ), не є очевидно необґрунтованими, адже під час судового розгляду справи та на момент ухвалення Комісією спірного рішення не було спростовано доводи кандидатки про те, що вона не здійснювала оплати за цей автомобіль, не займалася його митним оформленням та не сплачувала митних платежів, отже, не набула права власності чи володіння / користування щодо цього майна.
3.68. До того ж Комісії при прийнятті спірного рішення належало враховувати, що автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ) не був зареєстрований за ОСОБА_1 у 2022 році або пізніше, що може свідчити на підтвердження доводів ОСОБА_1 про втрату нею зацікавленості в угоді щодо цього транспортного засобу та відмову від його придбання.
3.69. За наведеного нам видаються обґрунтованими застереження позивачки про те, що декларування нею транспортного засобу, щодо якого права власності чи правомочностей володіння / користування вона не набула, так само могло бути кваліфіковано Комісією чи іншим уповноваженим органом як порушення визначених Законом № 1700-VII правил декларування рухомого майна (транспортних засобів).
3.70. Також вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала достатньо підстав погодитись зі слушними доводами позивачки, що спірне рішення ВККС, попри висновок про невідповідність ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності через недекларування права власності щодо транспортного засобу, ґрунтується на окремих приписах митного та податкового законодавства, що не є спеціальними для цілей декларування, натомість не містить жодного посилання на норми і правила Закону
№ 1700-VII, отже, не відповідає вимогам вмотивованості рішення та обґрунтованості висновків щодо прийняття або відхилення пояснень кандидата на посаду судді.
3.71. Тому, на наше переконання, з огляду на обсяг з`ясованих обставин у цій справі Великій Палаті Верховного Суду належало виснувати, що наведений у спірному рішенні висновок ВККС про невиконання ОСОБА_1 обов`язку задекларувати право власності на автомобіль марки Porsche Cayenne (номер кузова НОМЕР_1 ) у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік не має належного обґрунтування, а також оцінки обставин / доказів, які у своїй сукупності могли спонукати до нього.
3.72. Слід також зауважити, що в силу приписів частини четвертої статті 75 Закону № 1402-VIII для формування досьє кандидата на посаду судді та проведення спеціальної перевірки ВККС має право безоплатно отримувати інформацію стосовно кандидата та членів його сім`ї або близьких осіб у порядку, передбаченому статтею 86 цього Закону.
3.73. Так, частиною першою статті 86 Закону № 1402-VIII передбачено, що для формування суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) і проведення кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) ВККС має право безоплатно отримувати інформацію та копії документів і матеріалів (у тому числі з обмеженим доступом) щодо судді (кандидата на посаду судді) та членів його сім`ї або близьких осіб від будь-яких осіб, які є власниками або розпорядниками інформації (документів, матеріалів), що запитуються. Такі особи зобов`язані протягом десяти днів з дня отримання запиту надати інформацію (документи, матеріали), що запитується.
3.74. Водночас у цій справі за суперечливих даних щодо належності кандидату на посаду судді незадекларованого майна ВККС таким правом не скористалася.
3.75. Ураховуючи наведене та зважаючи на встановлені у цій справі обставини у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин вважаємо, що у Великої Палати Верховного Суду було більш ніж достатньо підстав для висновку, що спірне рішення ВККС не відповідає вимогам частини третьої статті 795 Закону № 1402-VIII, а також критеріям обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.
3.76. У контексті цієї справи вважаємо за необхідне ще раз наголосити, що за правилами частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
3.77. Тобто в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на останнього покладено обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, які були наявні та враховувались на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.
3.78. Докази, надані відповідачем, мають бути належним чином досліджені судом із наданням їм відповідної правової оцінки на предмет їх належності і допустимості, повноти та достатності для визнання правомірності рішень та дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
3.79. Всупереч наведеному суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи, нормативно-правовому регулюванню спірних правовідносин та вмотивованості спірного рішення ВККС, відтак дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , тому Великій Палаті Верховного Суду належало скасувати оскаржуване рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 жовтня 2024 року за результатами його апеляційного перегляду.
3.80. На нашу думку, важливим є те, що у цій категорії справ Велика Палата Верховного Суду переглядає судове рішення в апеляційному порядку як суд апеляційної інстанції.
3.81. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
3.82. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина третя статті 308 КАС України)
3.83. Отже, якщо апелянт посилається на неналежне дослідження обставин справи і доказів судом першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду як суд апеляційної інстанції має дослідити та надати власну оцінку відповідним доказам / обставинам, замість того щоб посилатися на висновки першої інстанції, чого у цій справі Велика Палата Верховного Суду, на нашу думку, належним чином та в повному обсязі не зробила.
3.84. Ураховуючи наведене, вважаємо, що у цій справі Великій Палаті Верховного Суду належало не тільки підтримати доводи позивачки щодо невмотивованості / необґрунтованості спірного рішення Комісії, але й вказати уповноваженому суб`єкту владних повноважень (ВККС) на необхідність удосконалення підходів до мотивування її рішень.
На нашу думку, з урахуванням викладеного вище Велика Палата Верховного Суду мала задовольнити апеляційну скаргу позивачки, скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 жовтня 2024 року у справі № 990/225/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1.
Судді О. О. Банасько І. В. Ткач