Справа № 140/6376/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/6376/24 пров. № А/857/24377/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року, ухвалене суддею Ксензюком А.Я. у м. Луцьку Волинської області у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 140/6376/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення №05 від 07.06.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язати призначити пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 24.03.2024.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права через те, що судом допущено неповне з`ясування обставин, які мають значення у справі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі вказує, що позивачем не підтверджено факт проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 роки, відтак право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII у останньої відсутнє. Також скаржник ввважає помиковими висновки суду щодо визначення зобов`язання вчинення дій Головному управлінню Пенсійного фонду України в Донецькій області, оскільки пенсійна справа засобами програмного забезпечення передана до пенсійного органу за місцем проживання позивача. Крім того вказує, що ухваленим судовим рішенням зобов`язано вчинити дії, що відносяться до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12-13), має статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Волинською обласною державною адміністрацією від 25.03.1994 (а.с.15).

Період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджено довідкою №436 від 14.05.2024, виданою виконавчим комітетом Колківської селищної ради №11 Чорнижівським старостинським округом Луцького району Волинської області, про те що ОСОБА_2 дійсно з 01.01.1986 по 01.09.1988 та з 01.04.1990 по 28.02.1992 та з 25.03.1993 по 01.04.1997 була зареєстрована та проживала в селі Чорниж Маневтцького району Волинської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання Постанови Верховної ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесене до III категорії гарантованого добровільного відселення (а.с.22).

Відповідно до довідки від 30.05.2024 №234 виконавчого комітету Прилісненської сільської ради ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала з 28.02.1992 по 25.03.1993 за адресою: село Лишнівка Маневицького району (тепер Камінь Каширського району) Волинської області, село Лишнівка відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання Постанови Верховної ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесене до III категорії гарантованого добровільного відселення (а.с.23).

Архівною довідкою Поліського національного університету Міністерства освіти і науки України від 21.02.2022 №67/01-16, виданою ОСОБА_3 встановлено, що позивач була зарахована студенткою першого курсу агрономічного факультету денної форми навчання Житомирського сільськогосподарського інституту з 01.09.1987 відповідно до наказу №289-ст від 20.08.1987. 04.01.1992 ОСОБА_3 закінчила агрономічний факультет денної форми навчання Житомирського сільськогосподарського інституту, їй присвоєно кваліфікацію вченого агронома та видано диплом встановленого зразка НОМЕР_2 , реєстраційний №Н-7900, дата видачі 04.01.1992 відповідно до наказу №4 ст від 04.01.1992 (а.с.43).

Позивач, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 змінила прізвище « ОСОБА_4 » на прізвище « ОСОБА_5 » (а.с.63).

Згідно запису №1 трудової книжки серії НОМЕР_4 від 21.02.1992 позивача 18.02.1992 було прийнято у радгосп «Полісся» бригадиром тракторно-рільничої бригади на період відсутності спеціаліста. 25.03.1993 згідно наказу №8-к від 25.03.1993 позивач було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.16). Даний факт роботи у радгоспі «Полісся» підтверджується також архівною довідкою виконавчого комітету Прилісненської сільської ради №28 від 14.05.2024 (а.с.59).

Як вбачається з архівної довідки виконавчого комітету Прилісненської сільської ради №27 від 14.05.2024 у документах радгоспу «Полісся», які передані на зберігання до Трудового архіву виконавчого комітету Прилісненської сільської ради, виявлено інформації про нарахування заробітної плати за 1992-1993 роки на ОСОБА_3 (а.с.40).

Всі інші періоди трудової діяльності позивача зараховано до її страхового стажу, відповідно до рішення від 07.06.2024 №05 (а.с.25).

Як зазначено в позовній заяві та не заперечується відповідачами, позивач 31.05.2024 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто ГУ ПФУ в Донецькій області та рішенням №05 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що до періоду проживання (роботи, навчання) у зоні гарантованого добровільного відселення ОСОБА_1 не зараховано періоди з 01.09.1987 по 04.01.1992 в Житомирському сільськогосподарському інституті згідно із довідкою від 21.02.2022 №67/01-16, оскільки м.Житомир не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, та період з 18.02.1992 по 25.03.1993 в радгоспі «Полісся», відповідно до наданої архівної довідки від 17.05.2024 №28, оскільки не визначено місцезнаходження підприємства та робочого місця заявниці.

ОСОБА_1 , вважаючи рішення пенсійного органу протиправним, звернулась до суду за захистом свого порушеного права на належне пенсійне забезпечення.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсії, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Частиною першою статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною третьою статті 55 Закону №796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі ЧАЕС) до 01.01.1993 протягом не менше трьох років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

При цьому, постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні два повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Досліджуючи питання наявності у позивача права на зменшення пенсійного віку на 3 роки (початкова величина) при призначенні пенсії за віком, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (частина третя статті 65 Закону №796-XII).

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з абзацом 9 підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відповідно до статті 15 Закону №796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС або потерпілих від Чорнобильської катастроф.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі №344/9789/17, від 24 жовтня 2019 року у справі №152/651/17, від 25 листопада 2019 року у справі №464/4150/17, від 27 квітня 2020 року у справі №212/5780/16-а.

Такої ж позиції дотримується у аналогічних правовідносинах і ВС в постанові від 17.05.2021 в справі № 398/494/17 де, зокрема, констатовано, що оскільки факт проживання (роботи) у відповідній зоні щодо позивачів вже перевірявся відповідною комісією при видачі таким особам посвідчення потерпілого, яке є дійсним, відтак, такі особи набули права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Згідно з абзацом 3 пункту 5 постанови КМУ від 20.01.1997 №51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (яка була чинною на момент видачі позивачу посвідчення) (далі Порядок №51) передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Пунктом 10 Порядку №51 встановлено, що посвідчення видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років, - на підставі довідки встановленого зразка.

Відповідно до пункту 2 Порядку №51 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Зазначене кореспондується зі змістом частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ.

Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №51 передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із позицією ВС, що викладена у постанові від 26 липня 2023 року у справі №460/2589/20.

Отже, на підставі викладеного, питання проживання позивачем не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 вирішувалось при наданні йому статусу потерпілої особи. Саме видача позивачу уповноваженим органом посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт наявності зазначених обставин.

Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, до суду надано не було.

Серед іншого, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року по справі №569/7589/17 (№14-560цс18) зазначалось: «Право на пенсію відповідно до Закону №796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З урахуванням наведеного суд першої дійшов правильного висновку, що наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 підтверджує той факт, що ОСОБА_1 з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року постійно проживала або постійно працювала чи постійно навчалась у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років.

Відтак, твердження відповідача про те, позивач проживала у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 менше 3 років є помилковими та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Щодо права позивача на призначення пенсії на заявлених умовах, а саме із зменшенням пенсійного віку на 6 років, суд апеляційної інстанції зазначає, що дослідженню судом підлягають обставини дотримання позивачем умов щодо віку, періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, наявності достатнього страхового стажу.

Згідно позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 08.06.2022 у справі №380/7535/21 для правильного вирішення спору судам насамперед слід встановити кількість років проживання позивачем в зоні поселеного радіоекологічного контролю в цілому.

Так, пенсійним органом у апеляційній скарзі не заперечується встановленої судом обставини щодо наявності у позивача достатнього визначеного частиною першою статті 26 Закону №1058-IV трудового стажу - понад 31 рік. Так, обрахований пенсійним органом страховий стаж позивача становить 34 роки 08 місяців 15 днів.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, заперечуючи право позивача на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, наголошує на тому, що до зони гарантованого добровільного відселення не може бути враховано періоди:

-з 01.09.1987 по 04.01.1992 в Житомирському сільськогосподарському інституті згідно із довідкою від 21.02.2022 №67/01-16, оскільки м. Житомир не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення;

-з 18.02.1992 по 25.03.1993 в радгоспі «Полісся», відповідно до наданої архівної довідки від 17.05.2024 №28, оскільки не визначено місцезнаходження підприємства та робочого місця заявниці.

На переконання скаржника, судом першої інстанції неправомірно зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки документально підтверджений період проживання чи роботи в зоні гарантованого добровільного відселення становить лише 01 рік 06 місяців 00 днів.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.90 КАС України).

Так, факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення (у селі Чорниж Камінь-Каширського району (бувшого Маневицького району) Волинської області) підтверджується довідкою виконавчого комітету Колківської селищної ради №436 від 14.05.2024, відповідно до якої позивач дійсно проживала та була зареєстрована у селі Чорниж Камінь-Каширського району Волинської області з 01.01.1986 по 01.09.1988, з 01.04.1990 по 28.02.1992 та з 25.03.1993 по 01.04.1997. Довідка видана на підставі погосподарських книг №1, особовий рахунок №48 за 1986-1990 роки, №1-4, особовий рахунок №54 за 1991-1995 роки та №1, особовий рахунок №58 за 1996-2000 роки (а.с.22).

Разом з тим, зміст довідки №234 від 30.05.2024, виданої виконавчим комітетом Прилісненської сільської ради, вказує на те, що з 28.02.1992 по 25.03.1993 позивач була зареєстрована та постійно проживала у селі Лишнівка Маневицького району Волинської області (зараз Камінь-Каширський район), яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Довідку видано на підставі погосподарської книги №2 за 1991-1995 роки, особовий рахунок №81 (а.с.23).

Таким чином, факт постійного проживання позивача в населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 є підставою для початкової величини зменшення пенсійного віку на 3 роки, а факт постійного проживання не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року з урахуванням спірних періодів дає їй право на зниження пенсійного віку на 6 років (максимальний).

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 15 Закону №796-ХІІ підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17, від 10.04.2019 у справі №162/760/17 та постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17, від 26.07.2023 у справі №460/2589/20, які в силу приписів частини 5статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Судом слушно вказано на безпідставність доводів відповідача, викладених у спірному рішенні від 07.06.2024, про те, що позивач з 01.09.1987 по 04.01.1992 навчалася в Житомирському сільськогосподарському інституті згідно із довідкою від 21.02.2022 №67/01-16, оскільки м. Житомир не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення та з 18.02.1992 по 25.03.1993 працювала в радгоспі «Полісся», відповідно до наданої архівної довідки від 17.05.2024 №28, оскільки не визначено місцезнаходження підприємства та робочого місця заявниці, так як, про що вже зазначалось раніше, посвідчення потерпілого від Чорнобильської АЕС є підтвердженням того, що позивач постійно проживала чи працювала на території радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року не менше строку, необхідного для набуття особою такого статусу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що дії пенсійного органу щодо неврахування всіх періодів носять формальний характер та не ґрунтується на нормах закону, оскільки в довідках органу місцевого самоврядування засвідчено факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у спірні періоди, що є достатньою умовою для врахування цих періодів при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ

В матеріалах справи відсутні докази визнання таких довідок органу місцевого самоврядування недійсними.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що граничний розмір зниження пенсійного віку для даної зони становить 6 років - позивач має право на зменшення пенсійного віку на 6 років максимально.

Отже, для осіб, які набули право на зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796-XII призначається пенсія за умови:

1. досягнення віку 60-6 = 54 роки;

2. наявності страхового стажу 31 рік.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії він досягнув 54 річного віку та має страховий стаж понад 34 роки.

Таким чином, станом на дату звернення позивача із заявою від 31.03.2024 про призначення пенсії, її вік та наявний страховий стаж, що не оспорюється відповідачем, відповідав вимогам Закону №1058-ІV з урахуванням права, встановленого нормою Закону №796-XII на зменшення пенсійного віку. Разом з тим, суд першої інстанції виснував, що право на призначення песії на заявлених умовах у позивача виникло 24.03.2023 та саме з цієї дати така пенсія підлягає призначенню.

Щодо визначення органу, який слід зобов`язати вчинити дії щодо призначення пенсії позивачу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до вимог пункту 4.2 Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи.

З матеріалів справи видно, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області, рішенням якого позивачу відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Отже, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав відповідні документи для призначення пенсії.

Вказані висновки апеляційного суду узгоджуються із постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі №500/1216/23 в частині розглядуваного питання.

Наведені обставини враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що належним способом відновлення порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №05 від 07 червня 2024 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та визначення цьому ж пенсійному органу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву позивача на належне пенсійне забезпечення дії з урахуванням дати набуття права на призначення пенсії (з 24.03.2024).

Слід зазначити, що обраний судом першої інстанції спосіб задоволення позовних вимог позивача не буде втручанням в дискреційні повноваження пенсійного органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року у справі № 140/6376/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний