Справа № 420/24677/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2025-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/24677/24

Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М. Дата і місце ухвалення: 07.03.2025р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області щодо неприйняття заяви позивача та рішення за результатами розгляду заяви громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024р. №92-24, викладене у повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.06.2024р. №56 відносно позивача, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011р. №649, та надати рішення за результатами розгляду заяви.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого громадянського походження, оскільки в країні триває збройний конфлікт. Стверджував, що у період проживання на території України в 2011 році через Посольство САР в Україні (м.Київ) йому було вручено повістку в рамках мобілізації до Збройних Сил САР у зв`язку з початком громадянської війни на території громадянського походження позивача. В серпні 2015 року отримав довідку про звернення за захистом в Україні, яку у 2019 році Головним управлінням ДМС в Одеській області було вилучено у іноземця у зв`язку із закінченням строку її дії. Намагаючись поновити розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з відповідною заявою до Головного управління ДМС в Одеській області. Однак, в червні 2024 року дружина позивача засобами поштового зв`язку отримала повідомлення «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 03.06.2024р. №56, згідно якого подана іноземцем історія не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту, а отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей. Підстава: рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024р. №92-24. Таке рішення ОСОБА_1 вважає протиправним та зазначав, що при його прийнятті органом ДМС не враховано, що: за час відсутності позивача у країні його походження суттєво змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації; той факт, що позивач прибув на територію Україну ще в 2007 році, не спростовує того, що ситуація в країні його походження на даний момент є небезпечною для життя та безпеки; існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань щодо можливості загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення; ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні походження, так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після виїзду з країни походження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, не правильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 07.03.2025р., з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням позивача на те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Абу ОСОБА_2 стверджує, що внаслідок потенційної загрози його життю, безпеці та свободі у країні походження, загальнопоширеного насильства в ситуації постійного збройного конфлікту громадянської війни у САР, системного порушення прав людини, можливості його мобілізації для участі у збройному конфлікті у САР на боці режиму, дії якого він категорично засуджує та агресивну політику САР проти України, він не може та не бажає повертитися до країни його походження.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що формальне ставлення з боку ДМС України до перевірки усіх обставин, викладених ОСОБА_1 , матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головне управління ДМС в Одеській області та Державна міграційна служба України подали письмові відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Відповідачі зазначають, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вперше мало місце в 2015 році. Однак, іноземець неодноразово уникав процедури розгляду заяви, 20.03.2017р. зник і протягом 6 років не відвідував ГУ ДМС в Одеській області, включно до 12.09.2023р. Під час проведених з позивачем співбесід встановлено, що останній не був членом жодних релігійних, політичних, громадських або військових організацій на території Сирії або в інших країнах. Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, Абу Хуссаіні Фаді Фахрі звернувся із заявою про набуття захисту через три роки після потрапляння на територію України, більшу частину з яких перебував в Україні незаконно в статусі нелегального мігранта. Відповідачі стверджують, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізувати своє перебування на території України.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, уродженцем м.Дараа. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова арабська, вільно розуміє та розмовляє російською мовою, розуміє українську та англійську мови.

За сімейним станом одружений з 06.11.2015р. на громадянці України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має спільну дитину, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Повну середню освіту здобув на території Сирії протягом 1995 - 2007 років.

12.11.2008р. позивач вперше прибув з САР до України на навчання на підставі паспорту для виїзду за кордон та навчальної візи.

У період 2008 - 2009 років проходив навчання на підготовчому відділенні для іноземних громадян на території України (Одеська національна академія харчових технологій), в 2009 році вступив до Львівського національного медичного університету, навчання припинив у 2012 році за власним бажанням.

Військовозобов`язаний, строкову службу на території Сирії не проходив. Щодо трудової діяльності, на територіях САР та Україні не працював, іноді неофіційно підробляє різноробочим.

У серпні 2012 року на нетривалий час повертався до САР, а 29.08.2012р. востаннє в`їхав на територію України.

28.08.2015р. позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про надання міжнародного захисту.

За результатами розгляду заяви позивачу оформлено довідку про звернення за захистом в Україні, видану Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з терміном дії до 28.09.2015р.

Обґрунтовуючи причини звернення за міжнародним захистом Абу Хуссаіні Фаді Фахрі повідомив, що в країні його походження йде війна, його місто Дара зруйновано та туди немає дороги, існує загроза вибухів, які відбуваються кожного дня, всюди вбивці та терористи. Також, позивач зазначив про відсутність умов для життя, таких як вода, їжа та ліки.

07.09.2015р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Тобто ж дня, Управлінням щодо ОСОБА_1 прийнято наказ «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Наказом від 06.11.2015р. продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 20.03.2017р. №53 призупинено розгляд особової справи позивача через відсутність інформації щодо його місця перебування та причин, що стали підставою зникнення, а також визнано недійсною довідку про звернення за захистом в Україні.

У період з 20.03.2017р. до 12.09.2023р. ОСОБА_1 не відвідував ГУ ДМС в Одеській області, термін дії довідки про звернення за захистом в Україні не продовжувався.

Наказом від 12.09.2023р. №182 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області поновило розгляд заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв`язку з неявкою позивача на співбесіду 20.10.2023р., наказом ГУ ДМС в Одеській області від 13.03.2024р. №53 повторно призупинено розгляд його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом від 10.04.2024р. №73 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області поновило розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В порядку проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з позивачем проведено анкетування та 5 співбесід (07.09.2015р., 11.10.2016р., 18.09.2023р., 19.09.2023р., 10.04.2024р.).

За результатами розгляду заяви та особової справи громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.04.2024р.

27.05.2024р. Державною міграційною службою України прийнято рішення №92-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Про прийняте рішення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повідомило позивача шляхом надіслання повідомлення від 03.06.2024р. №56 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених підпунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Орган ДМС дійшов висновку, що подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; отримана інформація про причини виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою іноземця.

Не погоджуючись з правомірністю рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024р. №92-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, визнав обґрунтованими твердження відповідачів про відсутність у ОСОБА_1 умов, передбачених підпунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Суд зазначив, що позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням йому фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності - САР, при цьому, позивач особисто підтвердив, що жодних переслідувань або насилля за ознаками раси, національності, релігії, громадянства або через політичні погляди він не зазнавав. Також, при вирішенні спору судом враховано, що протягом незаконного перебування в Україні ОСОБА_1 користувався захистом, правами та обов`язками громадянина Сирії, а при співбесіді 10.04.2024р. позивачем самостійно повідомлено про задовільну безпекову ситуацію в регіоні проживання, а також про існуючу можливість добровільного виїзду з України та легального в`їзду на територію Сирії. За висновками суду, обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію САР, ОСОБА_1 посилається на непідтверджені жодними доказами та непереконливі пояснення щодо викладених у заяві обставин; пояснення позивача ґрунтуються лише на припущеннях. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки докази переслідування його за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до міграційної служби при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011р. №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Враховуючи умови, передбачені ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, слід зазначити, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положеннями абз.4 ч.1 ст.6 Закону №3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до ст.5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач прибув на територію України 12.11.2008р., у серпні 2012 року (після початку війни в САР) їздив до країни походження, тоді як із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся лише 28.08.2015р., тобто по спливу трьох років з початку збройного конфлікту на території громадянського походження.

Верховний Суд в постанові від 23.06.2021р. у справі №420/5005/20 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, суд встановив та апелянтом не спростовано, що під час проведення процедури міжнародного захисту Абу Хуссаіні Фаді Фахрі неодноразово порушував процедуру набуття міжнародного захисту шляхом ігнорування відповідних опитувальних заходів, розгляд заяви декілька разів призупинявся на підставі відповідних наказів територіального органу ДМС. 20.03.2017р. позивач зник і не відвідував територіальний орган ДМС до 12.09.2023р.

За результатами проведених співбесід та наданих пояснень з позивачем відповідачі дійшли висновку про їх сумнівність.

Колегія суддів погоджується з такими висновками відповідачів та суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п. 99, 100 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послуг (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії або відмова в дозволі повернутися на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянам, то це може розцінюватися як відмова у захисті згідно з визначенням. Термін «не бажає» відноситься до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності, його сенс розкриває фразою «в слідстві таких побоювань». Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом незаконного перебування в Україні ОСОБА_1 користувався захистом, правами та обов`язками громадянина Сирії, про що свідчить оформлення нового паспортного документу через дипломатичну установу Оману в м.Києві, а також індивідуальний реєстраційний запис гр. Сирії та довідку про несудимість.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оформлення паспортних документів свідчить про можливість та бажання позивача користуватись захистом країни своєї громадянської належності.

За матеріалами особової справи позивача вбачається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, шукачем захисту не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в країні громадянської належності.

В ході опитування позивач підтвердив, що на території Сирії він не переслідувався, побоювань у випадку повернення до країни не існує (арк. 4 співбесіди від 18.09.2023р.).

Шукач захисту також не був об`єктом застосування насильства або серйозної шкоди, пов`язаних з його расовою, національною або релігійною належністю, що підтверджується результатами опитування (арк. 4 анкети від 28.08.2015р.).

ОСОБА_1 також не був членом жодних релігійних, політичних, громадських або військових організацій на території Сирії, політичною діяльністю не займався, побоювань зазнати переслідування за політичними мотивами не має (арк. 4 анкети від 28.08.2015р.).

Члени родини позивача (батько та матір) проживають у м. Дамаск, переслідувань або дискримінації з боку уряду чи інших державних установ не зазнавали та не зазнають, вони підтримують діючий режим президента ОСОБА_5 (арк. 2 співбесіди від 10.04.2024р.).

Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Як вже зазначалося, ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

При зверненні до органу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час проведення з співбесід Абу Хуссаіні Фаді Фахрі, серед іншого, посилався на те, що у країні його громадянської належності триває військовий конфлікт, що супроводжується загальнопоширеним насиллям та серйозними порушеннями прав людини. Також, позивач зауважив, що у Сирії його можуть переслідувати проурядові сили через небажання брати участь у війні, а також притягнути до відповідальності з огляду на ухилення від військової служби.

Отже, причинами звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, стали неможливість добровільного повернення до країни громадської належності через військовий конфлікт у Сирії та побоювання зазнати примусового призову до лав збройних сил або покарання за дезертирство.

Колегія суддів зазначає, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС в Одеській області та ДМС України дослідили актуальну інформацію по країні походження позивача. Тобто, при прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачами досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізовано належним чином інформацію, повідомлену позивачем.

Відповідачі, проаналізувавши інформацію по країні походження позивача, дійшли висновку, що соціально-політична ситуація в певних регіонах Сирії була та залишається стабільною, що не виключає обставин повернення шукача захисту та подальшого оселення і проживання в країні своєї громадянської належності.

При вирішенні спору судом першої інстанції обґрунтовано враховано загальновідомий факт, що 08 грудня 2024 року сирійська опозиція увійшла до Дамаска і проголосила падіння режиму ОСОБА_5 . Військова операція під керівництвом «Хаят Тахрір аш-Шам» («ХТШ») поклала кінець жорстокому правлінню родини Асадів у Сирії, яке тривало десятиліттями. Лідер «ХТШ» Абу Мохаммед аль-Джолані пообіцяв об`єднати Сирію. Прем`єр-міністр перехідного уряду Сирії Мохаммед аль-Башир заявив, що для сирійців настав час «насолоджуватися стабільністю та спокоєм». У Дамаску поступово відновлюється повсякденне життя: у сирійській столиці знову відкрилися магазини, а урядовий персонал, за повідомленнями, повернувся до роботи. Сирійці, які святкують падіння режиму Асада, кажуть, що сподіваються на краще майбутнє. Багато сирійських біженців почали повертатися до Сирії з Туреччини та Лівану.

Таким чином, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по регіону походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Надані позивачем відомості та його поведінка в процесі процедури надання міжнародного захисту дають підстави стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час розгляду справи позивачем не доведено факту вчинення з боку відповідачів порушення його прав, свобод та інтересів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні його позову, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування рішення від 07.03.2025р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 13 травня 2025 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук