Справа № 346/6631/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 346/6631/24 пров. № А/857/7150/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Прачук І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі №346/6631/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій (головуючий суддя першої інстанції - Боршовський Т.І., час ухвалення - 15.06.год., місце ухвалення - м. Івано - Франківськ, дата складання повного тексту - 10.02.2025),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач ) звернулася 11.12.2024 до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з адміністративним позовом до Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач), в якому просить суд: скасувати постанову головного державного виконавця Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 01.11.2024 Косівчука Р.В. у межах ВП № НОМЕР_5 в частині арешту коштів, які надходять від Пенсійного фонду України як пенсійні виплати на пенсійний рахунок НОМЕР_1 у «ПриватБанк» та рахунок НОМЕР_2 у АТ «Ощадбанк» на якому кошти отриманні, як заробітна плата на ім`я ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що в межах виконавчого провадження № НОМЕР_5, відкритого на підставі постанови Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області № НОМЕР_6 від 12.02.2014 про стягнення виконавчого збору, постановою від 01.11.2024 накладено арешт на грошові кошти позивача, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, який становить 47208,54 грн. Позивач зазначила, що через банківську установу вона отримувала пенсію як особа з інвалідністю 2 групи, яка надходила на рахунок в АТ КБ «ПриватБанк», а також заробітну плату на рахунок в АТ «Ощадбанк» до моменту звільнення з роботи з 15.08.2024. Вважає протиправною постанову відповідача від 01.11.2024 у межах ВП № НОМЕР_5 щодо арешту коштів, які надходять від Пенсійного фонду України як пенсійні виплати на пенсійний рахунок НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк» та рахунок НОМЕР_2 у АТ «Ощадбанк» на якому кошти отримані як заробітна плата на ім`я позивача, оскільки на період дії на території України воєнного стану, припиняється звернення стягнення на заробітну плату та пенсію боржника. Позивач зазначила, що наявність арешту коштів на вказаних рахунках порушує право позивача на вільне використання своїх грошових коштів, що є порушенням права особи на «мирне володіння майном», гарантованим статтею 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому залишки коштів на таких рахунках є єдиним джерелом доходу ОСОБА_1 . На думку позивача, поновлення її порушеного права на отримання пенсії на картковий рахунок можливо виключно шляхом зняття арешту з коштів, які знаходяться на зазначених вище банківських рахунках у АТ КБ «ПриватБан», який позивач отримала 29.10.2024 після закінчення терміну дії попередньої картки для виплат. Кпім цього повідомила, що планувала звернутися у Пенсійний фонд із заявою про зарахування пенсії та коштів для виплат заробітної плати на рахунок у АТ «Ощадбанк».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 позов задоволено частково. Зобов`язано Коломийський відділ державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з 01.03.2025 зняти арешт з рахунку № НОМЕР_3 , відкритому ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» в межах коштів пенсії. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, внаслідок чого вказане рішення підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд безпідставно вказав, що існування арешту коштів на рахунках ОСОБА_1 після 01.03.2025 буде суперечити закону та правовій визначеності, оскільки після 01.03.2025 ОСОБА_1 може отримувати на арештований рахунок пенсійні кошти. Вказаний висновок суду вважає помилковим, оскільки постанова державного виконавця про арешт коштів ОСОБА_1 від 01.11.2024 винесена на підставі статті 56 Закону, якою не передбачено можливості не накладати арешт на відкриті боржником рахунки, якщо у майбутньому боржник може отримувати на вказані рахунки пенсійні кошти.

Той факт, що у минулому боржниця ОСОБА_1 отримувала пенсійні кошти на арештований рахунок, а також імовірність того, що після 01.03.2025 ОСОБА_1 буде отримувати на арештований рахунок пенсійні кошти, згідно статті 59 Закону не є підставою для зняття арешту з коштів на рахунках ОСОБА_1 .

Також апелянт вказує на те, що після того, як державний виконавець надав до суду докази, що ОСОБА_1 отримує пенсію через АТ «Укрпошта», боржниця ОСОБА_1 у ході судового розгляду справи 27.01.2025 та 29.01.2025 подала до Управління ПФУ в Івано-Франківській області дві заяви про зарахування належної їй пенсії на банківський рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» з 01.03.2025. Вказаними діями ОСОБА_1 умисно створила умови, щоб кошти належної їй пенсії з 01.03.2025 потрапили під дію арешту у виконавчому провадженні № НОМЕР_5 про стягнення з ОСОБА_1 46 908, 54 грн виконавчого збору. Оскільки вказані дії ОСОБА_1 не створюють передбачених статтею 59 Закону підстав для зняття арешту з коштів на рахунках боржника, оскаржуване рішення, яким знято арешт з рахунка боржниці ОСОБА_1 , ухвалене в порушення статті 59 Закону, внаслідок чого вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим.

Крім цього, апелянт зазначає, що у Відділ не надходило документальне підтвердження, що рахунок боржниці ОСОБА_1 має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, підстав для зняття арешту з коштів ОСОБА_1 на її рахунках у банківських установах немає.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання.

Відповідно до статті 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи (ч.7 ст. 287 КАС України).

З врахуванням вищенаведеного, та у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.12.2011 в справі № 2-2237 задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 : стягнуто в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 014/14-10-1110 G 224 від 26.12.2007 в сумі 838887,72 грн.

09.02.2012 Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області в справі № 2-2237/2011 видано виконавчий лист про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , та інших на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/14-10-1110 G 224 від 26.12.2007 в сумі 838887,72 грн.

З метою примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, 18.07.2013 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_6.

У вказаному вище виконавчому провадженні № НОМЕР_6 державним виконавцем винесено постанову від 12.02.2014 про стягнення 83888,77 грн. виконавчого збору.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 16.04.2021р. по справі №2-2237/2011 у виконавчому провадженні № НОМЕР_6 було замінено стягувача - акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» у виконавчому провадженні НОМЕР_6 з примусового виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 грудня 2011 року, по справі № 2-2237/2011 за позовом акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль».

28.05.2021 головним державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Косівчука Р.Б. прийнято постанову про повернення виконавчого листа № 2-2237 від 23.12.2011 стягувачу на підставі ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» за його заявою (в зв`язку з позасудовим врегулюванням спору) (а.с. 139).

Цього ж дня 28.05.2021 постанову від 12.02.2014 про стягнення 83888,77 грн. виконавчого збору виділено в окреме провадження № НОМЕР_7.

Державний виконавець 07.10.2024 завершив виконавче провадження № НОМЕР_7 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону у зв`язку з встановленою законом забороною звернення стягнення на пенсію. У виконавчому провадженні № НОМЕР_7 державний виконавець виніс постанову від 07.10.2024 про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій зазначив, що залишок нестягненої суми за виконавчим документом - 8409,86 грн.

08.10.2024 головний державний виконавець Коломийського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_8 з примусового виконання постанови Коломийського ДВС від 12.02.2014 у виконавчому провадженні № НОМЕР_6 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 46908,54 грн.

08.10.2024 головним державним виконавцем Коломийського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийнято постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № НОМЕР_5 у загальній сумі мінімальних витрат 300,00 грн.

29.10.2024 позивач звернулася до відповідача із заявою від 29.10.2024 про отримання інформації про відкриті виконавчі провадження щодо позивача.

Листом від 20.10.2024 № 118130 Коломийський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомив позивача, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження, відкрите на виконання виконавчих листів № 2-2237, виданих 23.12.2011 Коломийським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ РФ «Банк Аваль» 838887,72 грн. боргу. 28.05.2021 вказане виконавче провадження завершене за письмовою заявою стягувача. Проте у ході проведення виконавчих дій винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави виконавчого збору у розмірі 83888,77 грн. Постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору виділена в окреме провадження, станом на 30.10.2024 залишок несплаченого виконавчого збору становить 46908,54 грн. Таким чином, для виключення з Єдиного реєстру боржників відомостей про ОСОБА_1 як боржника, необхідно погасити заборгованість з оплати виконавчого збору у розмірі 46908,54 грн (а.с. 72).

01.11.2024 головним державним виконавцем Коломийського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийнято постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, згідно якої у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, винесеній 07.10.2024 у ВП № НОМЕР_7 допущено арифметичну помилку, а саме вказано, що сума стягнутого виконавчого збору 8409,86 грн., тоді як сума стягнутого виконавчого збору становить 36980,23 грн.

01.11.2024 головним державним виконавцем Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у межах ВП № НОМЕР_5 прийнято постанову про арешт коштів боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, який становить 47208,54 грн..

Вважаючи протиправною постанову головного державного виконавця Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 01.11.2024 Косівчука РВ. у межах ВП № НОМЕР_5, ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду, в якому просить скасувати таку постанову від 01.11.2024 в частині арешту коштів, які надходять від Пенсійного фонду України як пенсійні виплати на пенсійний рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» та рахунок НОМЕР_2 у АТ «Ощадбанк» на якому кошти отриманні, як заробітна плата на ім`я ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції позов задовольнив частково, вийшовши за межі позовних вимог шляхом зобов`язання Коломийський відділ державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з 01.03.2025 зняти арешт з рахунку № НОМЕР_3 , відкритому ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» в межах коштів пенсії, з тих підстав, що подальше існування такого арешту після 01.03.2025 суперечитиме приписам закону, та правовій визначеності в спірних відносинах, як складового елементу верховенства права.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Для належного виконання повноважень з примусового виконання рішень виконавець наділений низкою прав та обов`язків.

Так, відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Водночас, згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Окрім цього, пунктом 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Згідно з частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до пункту 1 частини другої статті 8 Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» на кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, або на електронні гроші, що зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках та електронні гроші, що зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Отже, державному виконавцю надано повноваження щодо накладення арешту, в тому числі й на кошти, які перебувають на рахунках.

Згідно з частиною першою, абзацами 1, 3 частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Державний виконавець має право накласти арешт на кошти боржника після їх виявлення на рахунках. Разом з тим, чинним законодавством передбачено можливість накладення арешту й на кошти боржника на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до пункту 8 розділу VIII Інструкції на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Отже, державний та/або приватний виконавець перед накладанням арешту повинен з`ясувати суму та статус грошей, що знаходяться на рахунку боржника, і у постанові про накладання арешту серед інших відомостей вказати про суму коштів, на яку накладається арешт, або зазначити, що арешт поширюється на кошти на усіх рахунках, у тому числі, що будуть відкрити після накладення арешту. Накладання арешту на суми, що перевищують суми, визначені виконавчим документом, та перевищують суми витрат виконавчого провадження, що підлягають стягненню, є незаконним.

Після накладення арешту на кошти на рахунку, боржник не може розпоряджатися такими коштами, якщо їх сума є меншою за суму боргу, зокрема виставляти платіжні документи на перерахунок коштів на виплату заробітної плати, оскільки такі документи повертаються банком.

Як уже зазначалось вище, 01.11.2024 головним державним виконавцем Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у межах ВП № НОМЕР_5 прийнято постанову про арешт коштів боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику - ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, який становить 47208,54 грн. (а.с. 69).

Перелік видів виплат та сум, на які не здійснюється звернення стягнення, визначено статтею 73 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.

Стягнення не здійснюється також із сум: 1) неоподатковуваного розміру матеріальної допомоги; 2) грошової компенсації за видане обмундирування і натуральне постачання; 3) вихідної допомоги в разі звільнення (виходу у відставку) з військової служби, служби в поліції та Державної кримінально-виконавчої служби України, а також грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та в інших випадках, передбачених законом; 4) одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві; 5) грошової допомоги, пов`язаної з безоплатним забезпеченням протезування (ортезування) учасника антитерористичної операції, учасника здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, які втратили функціональні можливості кінцівок, благодійної допомоги, отриманої зазначеними особами, незалежно від її розміру та джерела походження.

Тобто, з наведеного слідує, що пенсія не відноситься до законодавчо визначеного переліку коштів, на які забороняється здійснення стягнення в рамках виконавчого провадження.

Водночас, умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, визначено статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Відповідно до частини першої статті 69 Закону України «Про виконавче провадження» підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

За приписами абзаців четвертого, п`ятого частини другої статті 70 Закону №1404, абзаців третього, четвертого частини другої статті 50 Закону №1058, які є тотожними за своїм змістом, з пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ й організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку зі смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати у встановлених законом випадках; за іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Тобто зазначеними приписами Закону №1404, Закону №1058 установлено максимально допустимі розміри відрахувань у відсотковому відношенні з пенсії боржника за виконавчим провадженням залежно від виду стягнень, що є складником механізму примусового виконання судових рішень.

Із аналізу приписів частини третьої статті 68, частини першої статті 69, частини першої статті 70 Закону № 1404 можна зробити висновок, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи-підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника із суми, яка залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, незалежно від розміру цих доходів, до їх виплати боржнику. Тобто відрахування може бути здійснене з усіх видів пенсій без урахування її розміру і фактично виплаченої суми пенсії після таких відрахувань.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у солідарній системі призначають такі пенсійні виплати: пенсія за віком, пенсія з інвалідності, пенсія у зв`язку із втратою годувальника (частина перша статті 9); мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу установлено у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом (перше речення частини першої статті 28). З огляду на викладене та приписи статті 33 Закону № 1058 встановлено, що і пенсія з інвалідності може бути призначена у розмірі, що дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Водночас, припис абзацу п`ятого частини другої статті 70 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) в тім, що він унеможливлює виплату - у розмірі не нижче прожиткового мінімуму - пенсії, що є основним джерелом існування, призначеної в установленому законом розмірі прожиткового мінімуму, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 3-р(II)/2023 від 22.03.2023.

Таким чином, розмір відрахувань, що можуть бути утримані з кожної виплаченої фізичній особі (боржнику) суми доходу у вигляді пенсії, з врахуванням вказаного рішення Конституційного Суду України, не може бути в такому розмірі, за якого залишок пенсії буде нижчим за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений законом про державний бюджет на відповідний календарний рік. Отже, звернення стягнення на всі виплачену фізичній особі суми пенсії, понад розмір прожиткового мінімуму у відповідному періоді, суперечить вимогам закону.

26.03.2022 набрав чинності Закон України від 15.03.2022 «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №2129-IX), яким Розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону доповнено пунктом 10-2, який містить, зокрема положення про те, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації) та визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Абзацом вісімнадцятим пункту 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону (який доповнено згідно із Законом України від 27.07.2022 р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо діяльності приватних виконавців та примусового виконання судових рішень, рішень інших органів (посадових осіб) у період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2455-IX) встановлено, що у період дії воєнного стану приватний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи, за умови наявності об`єктивних підстав, має право своєю постановою скасувати постанову чи інший процесуальний документ (або їх частину), винесені ним у виконавчому провадженні.

Отже, вірно висновував суд першої інстанції, для забезпечення реального виконання рішення виконавець може накладати арешт, зокрема, на відкриті банківські рахунки боржника.

Проте статтею 48 Закону №1404-VIII встановлено заборону для виконавця для звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, на спеціальних рахунках та на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Крім того, із набранням чинності Законом №2129-IX тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.04.2022, прийнятої за результатом розгляду справи № 756/8815/20, зазначила: «… 93. Відтак доводи скаржника, що рахунок, на якому знаходились кошти не є такими, на який заборонено законом накладення арешту, не відповідають положенням закону, оскільки арешт може накладатись на кошти, а не на рахунок (абзац перший частини другої статті 48 Закону № 1404-VIII); а по-друге, обмеження звернення стягнення на кошти заробітної плати, які знаходяться на рахунку боржника, підпадають під випадки «кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом» (абзац другий частини другої статті 48 Закону № 1404-VIII)…

…103. При цьому державний виконавець у касаційній скарзі не посилається і судами не було встановлено, що на підставі матеріалів виконавчого провадження та звітів, повідомлень банку про здійснені банківські операції за зазначеним боржником рахунком було перевірено та встановлено, що зазначені суми не є заробітною платою. Залишення арешту на кошти, які складають заробітну плату боржника, та звернення на них стягнення унеможливлює отримання ОСОБА_1 будь-яких коштів заробітної плати, як єдиного джерела та порушує його право на отримання винагороди за працю.

104. За таких обставин, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали бездіяльність державного виконавця незаконною та задовольнили скаргу позивача…».

Таким чином, арешт накладається не на рахунок боржника, а на кошти, які знаходяться на такому рахунку. Водночас не на усі кошти на рахунку може бути накладений арешт.

Таким чином, ураховуючи обмеження у зверненні стягнення та накладенні арешту, передбачені Законом, та зважаючи на наявність спеціальної процедури для звернення стягнення на пенсійні виплати, виконавець, перед накладенням арешту на банківські рахунки, зобов`язаний пересвідчитись у відсутності спеціального режиму їх використання або відсутності заборон щодо арешту коштів, що знаходяться на цьому рахунку.

Виокремлення таких рахунків належить до повноважень саме виконавчої служби. Без здійснення такої перевірки виконавець може своїми діями позбавити боржника права на соціальний захист, порушивши тим самим принцип співмірності заходів примусового виконання рішень, передбачений статтею 2 Закону.

Висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом у постанові від 10.09.2020 у справі №340/3042/19.

З матеріалів справи слідує, що рахунок позивача № НОМЕР_4 , відкритий в АТ «Ощадбанк» та позивач надала суду виписку по вказаному картковому рахунку за період з 17.04.2024 по 08.01.2025. Так, згідно вказаної виписки судом встановлено, що на вказаний рахунок здійснювалось зарахування заробітної плати: 16.05.2024 в сумі 3261,00 грн.; 06.06.2024 в сумі 3259,50 грн.; 17.06.2024 в сумі 3261,00 грн.; 08.07.2024 в сумі 3259,50 грн.

Щодо стосується рахунку № НОМЕР_3 , відкритому позивачем в АТ КБ «Приватбанк», то такий рахунок в певні періоди використовувався для нарахування пенсії.

Так, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом від 30.01.2025 №0900-0802-7/5938 повідомило суду, що ОСОБА_1 з 13.07.2001 отримує пенсію по інвалідності другої групи. 14.05.2020 ОСОБА_1 звернулась із заявою про переведення виплати пенсії на поштове відділення зв`язку у м. Коломия, через яке проводилась виплата пенсії в період з червня 2020 року по січень 2021 року. 23.12.2020 надійшла заява ОСОБА_1 про виплату пенсії через установу банку ПАТ КБ «ПриватБанк». Так, в період з 01.02.2021 по 31.08.2023 виплата пенсії позивачу проводилась на рахунок №№ НОМЕР_3 в ПАТ КБ «ПриватБанк». 07.08.2023 ОСОБА_1 звернулась із заявою про переведення виплати пенсії на поштове відділення зв`язку у м. Коломия. З вересня 2023 року виплата пенсії проводиться через поштове відділення зв`язку м. Коломия з датою виплати 08 число.

До листа від 30.01.2025 №0900-0802-7/5938 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області долучило копії заяв ОСОБА_1 щодо способу виплати пенсії, які наявні в матеріалах пенсійної справи.

На підтвердження наведеного позивача надала суду банківські виписки по вказаному вище банківському рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», згідно яких встановлено, що на вказаний рахунок позивачу проводились нарахування та виплата пенсії: з лютого 2021 року по серпень 2023 року.

Згідно виписки по банківському рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», станом на жовтень 2024 року на балансі такого рахунку не було коштів.

Таким чином, станом на день накладення арешту на кошти боржника, на балансі по картковому рахунку № НОМЕР_3 не було коштів, які б мали статус пенсії.

Окрім цього, листом № 0900-0401-5/60901 від 21.11.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повідомило відповідача, що позивач отримує пенсію через відділення поштового зв`язку АТ «Укрпошта».

З огляду на вищевказані обставини, станом на час прийняття оскарженої постанови від 01.11.2024 про арешт коштів боржника, банківські рахунки, відкриті ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» та в АТ «Ощадбанк», не мали спеціального режиму використання, при цьому на таких рахунках не було коштів, які б належали до заробітної плати чи пенсії.

Отже, суд вважає, що головним державним виконавцем Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Косівчук Р.В. правомірно винесено постанову від 01.11.2024 про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні.

Водночас, суд першої інстанції вірно висновував, що оскільки ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про виплату пенсії на рахунок № НОМЕР_3 в ПАТ КБ «ПриватБанк», починаючи з 01.03.2025 ( а.с.132-144), то відповідно з 01.03.2025 виплата пенсії їй буде здійснюватися на цей рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Загальновизнаним в правничій сфері є факт того, що пенсійні виплати є власністю особи, та підпадають під захист статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також пенсія у розумінні поняття «власності» є майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, існування накладеного та незнятого арешту на пенсійні кошти позивача, які будуть зараховані з 01.03.2025 на рахунок № НОМЕР_3 в ПАТ КБ «ПриватБанк», фактично позбавить ОСОБА_1 права вільно розпоряджається вказаними коштами пенсії, тобто порушить право на «мирне володіння майном» та на гідний мінімальний рівень життя, враховуючи, що такі пенсійні виплати є її основним джерелом для існування, а тому позивач не зможе забезпечити самостійно свої потреби, що очевидно суперечитиме конституційним гарантіям на повагу людської гідності.

Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Підстави зняття арешту з майна боржника також визначено пунктом 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за № 512/5.

Постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо:

судом скасовано заходи забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням;

при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена);

після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено;

після повернення виконавчого документа стягувачу наявні обставини, визначені частиною першою статті 39 Закону (крім випадків, коли виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні), а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена), та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні (крім випадків, коли відповідно до статті 27 Закону виконавчий збір стягненню не підлягає);

арешт з майна боржника або інші заходи примусового виконання рішення скасовані судовим рішенням.

В спірному випадку судом не встановлено перелічених вище умов, за яких державний виконавець вправі самостійно зняти арешт з майна боржника.

Надаючи оцінку доводам апелянта щодо підстав скасування судового рішення суду першої інстанції у цій справі, колегія суддів вважає такі необґрунтованими з урахуванням наведених вище висновків суду та повторно зазначає, що з 24.02.2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено режим воєнного стану. 26.03.2022 року набрав чинності Закон України від 15.03. 2022 № 2129-1Х «Про внесення зміни до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни росії) визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє станом на день розгляду справи апеляційним судом.

Тобто оскаржувана постанова винесена в період дії припинення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (мораторію).

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав, тому належним способом захисту прав позивача, який забезпечить їх ефективне поновлення, з огляду на викладені вище обставини справи та норми чинного законодавства, ефективним способом поновлення прав позивача є зобов`язання Коломийський відділ державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з 01.03.2025 зняти арешт з рахунку № НОМЕР_3 , відкритому ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» в межах коштів пенсії, оскільки подальше існування такого арешту після 01.03.2025 суперечитиме приписам закону, та правовій визначеності в спірних відносинах, як складового елементу верховенства права.

Водночас таке зобов`язання не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, а є гарантією того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі №346/6631/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 09.05.2025