Справа № 420/3503/25
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/3503/25

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року (суддя Хлімоненкова М.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 24.02.2025) про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

04.02.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якому позивачка просила:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 15.11.2016 по 28.02.2018 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 15.11.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року у сумі 56 891 гривня 32 копійки;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 01.03.2018 по 24.02.2022 та з 14.05.2023 по 15.05.2024 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 4079 гривень 11 копійок в місяць за періоди з 01.03.2018 по 24.02.2022 та з 14.05.2023 по 15.05.2024 включно у загальній сумі 244 427 гривень 04 копійки відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 позовну заяву залишено без руху. Позивачці надано 10-денний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання клопотання про поновлення строку на звернення до суду із даним позовом.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що після 19.07.2022 строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, що включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, у спірному випадку, позивачкою пропущено встановлений законом строк для звернення до суду із таким позовом в частині вимог щодо періоду починаючи з 19.07.2022 та не було подано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин пропуску та доказів, якими підтверджуються причини пропуску.

17.02.2025 на виконання вказаної ухвали суду представник позивача надав до суду заяву з клопотанням про поновлення строків звернення до суду, у якій вказував, що протягом восьми років позивачка безперервно проходила військову службу, у тому числі більше 2 років у період повномасштабного вторгнення. 15.05.2024 року позивачку звільнено із військової служби через сімейні обставини. 12.06.2024 року позивачка була призвана на військову службу та по сьогодні проходить військову службу у складі ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується доданими до позову документами.

Посилаючись на правові позиції Верховного Суду наведені у постановах від 29.09.2022 у справі №500/1912/22, від 06.07.2023 у справі №320/15312/21 представник вказував, що проходження військової служби є поважною причиною для поновлення строків звернення до суду.

Посилаючись на приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України, представник позивачки зауважив, що строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, складає три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Відтак позивачка у період проходження військової служби щомісяця не мала подавати позовні заяви (у період з 19.07.2022 по 15.05.2024 23 позовні заяви). Відповідно до наказу від 15.05.2024 №137 позивача 15.05.2024 було звільнено з військової служби через сімейні обставини.

09.12.2024 позивачка звернувся із заявою до відповідача із проханням надати письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні та відомості про виплачене грошове забезпечення. Відповідачем надано лист від 16.01.2025 року №475/4/309 (додаток №5 до позовної заяви), яким повідомлено позивачці про суми, нараховані та виплачені при звільненні, та надано відомості про виплачене грошове забезпечення.

Отже, з даним позовом, на думку представника позивачки, вона звертається 03.02.2025 року у межах тримісячного строку із дати отримання повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, та відомостей про виплачене грошове забезпечення.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду в частині позовних вимог стосовно періоду з 14.05.2023 по 15.05.2024. Позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог за періоди з 14.05.2023 по 15.05.2024 включно повернуто згідно з ч. 1, 2 ст. 123, п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою позивачка подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржену ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що:

звернення до суду у межах тримісячного строку із дати отримання відповідей відповідачів на заяви позивача щодо надання повідомлення про суми нараховані та виплачені при звільненні та інформації про виплачене грошове забезпечення відповідно до частини другою статті 233 КЗпП України;

відсутність у матеріалах справи іншого письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позиваці при звільненні;

звернення до суду у межах року після звільнення відразу після того як позивач дізнався про можливе порушення своїх прав, що дозволяє суду відповідно до статті 234 КЗпП України поновити строки звернення до суду,

необхідність зібрання доказів, на яких ґрунтують позовні вимоги, відповідно до статті 161 КАС України;

алогічність зверненім із 13 окремими позовними заявами у період проходження військової служби з 14.05.2023 року по 15.05.2024 року;

безперервний захист інтересів України, перебуваючи на військовій службі 8 років,

систематичне виконання бойових завдань у період повномасштабного вторгнення,

проходження військової служби у період з 12.06.2024 року по теперішній час,

недопустимість прояву надмірного формалізму, непропорційності між застосованими заходами та поставленою метою, а саме - неможливість доказування позивачем права на частину грошового забезпечення, яку він мав отримати у період коли, ризикував своїм життям заради інтересів України, через нечіткість законодавства у частині відсутності норм права, які регулюють строки звернення до суду у спорах щодо заробітної плати (після 19.07.2022 року),

правову позицію, наведену у постанові ВС від 10 грудня 2024 року у справі №480/8249/24,

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Судом першої інстанції спірне питання було розглянуто в порядку письмового провадження.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до частини другої статті 312 КАС України, якою передбачено, що апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства, частиною першою статті 5 якого унормовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої та третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною п`ятої статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27 квітня 2023 року у справі №300/4201/22 та від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ) було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин").

Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23.

Отож, строк звернення до суду з позовними вимогами щодо перерахунку усіх видів щомісячного грошового забезпечення та інших виплат за період з 19.07.2022 року по 13.05.2023 року обмежений частиною першою статті 233 КЗпП України та становить три місяця з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів наголошує на тому, що грошове забезпечення військовослужбовця є щомісячним періодичним платежем, а тому з дня його отримання, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з даним спором закінчується 13.08.2023.

Позивачка звернулася до суду з даним позовом у лютому 2025 року, тобто поза межами строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Посилання апелянта на те, що відлік строку звернення до суду починається з дня одержання неб письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні (ч.2 ст.233 КЗпП України), колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки частиною другої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX врегульовано питання щодо строку звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові саме при звільненні.

У цій справі вимоги позивачки стосуються нарахування та виплати грошового забезпечення саме під час проходження нею військової служби, а тому на спірні правовідносини щодо періоду з 19.07.2022 по 15.05.2023 розповсюджуються приписи частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, якою тримісячний строк звернення до суду обраховується з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Статтею 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За змістом статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України, згідно із якою у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування частини першої статті 121 КАС України, яке уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19, "правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки".

Тому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Колегія суддів вважає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставини непереборного і об`єктивного характеру, існування яких значною мірою утруднило або ж унеможливило реалізацію права позивачки на судовий захист у межах встановленого для цього строку звернення до суду. Триваюча пасивна поведінка позивача не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у нього можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Як зазначалося вище, наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998 року зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (Affaire Perez de Rada Cavanilles c. Espagne №116/1997/900/1112).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків спричинено досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава за допомогою встановлення відповідних процесуальних строків, може обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав застосування судом положень пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України, якою передбаченого повернення позовної заяви позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Підсумовуючи все викладене, колегія суддів констатує, що зазначені в апеляційній скарзі позивачки доводи є безпідставними, а висновки суду першої інстанції про залишення позову за період з 14.05.2023 року по 15.05.2024 року без розгляду є обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що підстави для скасування оскарженої ухвали суду першої інстанції відсутні.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22, згідно з якою проходження військової служби є поважною причиною для поновлення строків звернення до суду, є безпідставними, оскільки такі висновки здійснені судом касаційної інстанції за відмінних фактичних обставин ніж у справі, яка розглядається. У справі №500/1912/22 позивач відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» був мобілізований у першу хвилю (оперативні резервісти, колишні військовослужбовці та ветерани АТО та ООС), у зв`язку з чим подав позов до суду на 22 день після спливу строку звернення до суду. Проте у цій справі позивачка не була мобілізована, та проходила військову службу в місті Одесі, яке не було і не є окупованим, не відноситься до територій бойових дій.

Резюмуючи все вищевикладене колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі позивачки доводи є помилковими, а висновки суду першої інстанції про наявність підстав про повернення позовної заяви є обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року про повернення позовної заяви без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов