Справа № 520/30595/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 р.Справа № 520/30595/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Офісу Генерального прокурора, Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 04.03.25 року по справі № 520/30595/24

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (м. Київ) треті особи: Друга кадрова комісія з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора , Офіс Генерального прокурора

про визнання протиправним рішення та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС, відповідач), третіх осіб - Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в офісі Генерального прокурора (далі - Друга кадрова комісія, третя особа 1), Офісу Генерального прокурора України (далі - Офіс Генпрокурора, третя особа 2), в якому просив суд:

- визнати противоправним рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі державного виконавця - заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни;

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 04.07.2024 №74947042.

В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.07.2024 у виконавчому провадженні № 74947042, як такої, що винесена передчасно та без з`ясування усіх обставин справи. Стверджував, що у розумінні приписів Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) Друга кадрова комісія з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора (далі - Друга кадрова комісія) не є юридичною особою та ніколи як така не реєструвалася, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), отже і не могла бути ліквідована внаслідок припинення своєї діяльності, а тому підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 39 та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) у державного виконавця не виникло.

Крім того, звернув увагу суду на приписи частини 1 статті 73 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), відповідно до яких Кваліфікаційно - дисциплінарна комісія прокурорів є правонаступником Другої кадрової комісії, а тому державний виконавець мав право звернутись до суду із заявою про заміну сторони правонаступником, однак, таких дій не вчинив, та неправомірно закінчив виконавче провадження, чим порушив права, свободи та інтереси ОСОБА_1 .

Також зазначив, що згідно з приписами абзацу 2 частини 2 статті 28 Закону 1404-VIII позивач письмово звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з вимогою про додаткове надсилання йому усіх документів виконавчого провадження (у т.ч. постанова про закінчення виконавчого провадження) за його адресою, зазначеною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується змістом його заяви про відкриття виконавчого провадження від 01.05.2024. Однак, відповідач не виконав покладений на нього обов`язок, проігнорував заяву позивача та не надіслав спірну постанову від 04.07.2024 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, у зв`язку з чим позивач дізнався про порушення своїх прав лише 03.11.2024 після звернення 30.10.2024 до Департаменту ДВС з заявою про отримання інформації щодо виконавчого провадження та отримання документів з нього. Враховуючи викладене, вважав не пропущеним строк звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 у справі № 520/30595/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (м. Київ), треті особи: Друга кадрова комісія з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, Офіс Генерального прокурора України про визнання протиправним рішення та скасування постанови - задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 04.07.2024 №74947042.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій пославшись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні є правомірними, а постанова про закінчення виконавчого провадження є законною, обґрунтованою та такою, що повністю відповідає чинному законодавству України, оскільки на теперішній час Друга кадрова комісія припинила свою діяльність, а добір, з метою проведення якого цю комісію було створено, відповідно завершився. У той же час Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX (далі - Закон № 113-ІХ) та Порядками, які діяли на час прийняття Другою кадровою комісією рішення від 29.09.2020 про неуспішне проходження добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 , не врегульовано питання повторного прийняття комісіями рішень за результатами співбесіди з кандидатами на посаду прокурора та не передбачено повноважень Генерального прокурора щодо прийняття, перегляду, оскарження рішень комісій або втручання в їх діяльність у будь-який спосіб. Порядок добору кандидатів на посаду прокурора, який був врегульований нормами Закону № 113-IX та добір, який на теперішній час регулюється нормами Закону №1697-VII, є різними процедурами та здійснюється різними суб`єктами владних повноважень, мають різні правові наслідки, не підміняють і не суперечать один одному. При цьому наполягав, що Офіс Генерального прокурора не є правонаступником Другої кадрової комісії.

Зауважив, що з метою належного виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 у справі № 520/15316/2020 Офіс Генерального прокурора звертався з листами від 24.06.2022 № 06/2/1-304ВИХ-22, від 07.03.2023 № 06/2/2-141ВИХ-23, від 07.07.2023 № 06/2/2- 383ВИХ-23 до Посольства Сполучених Штатів Америки в Україні з проханням делегувати трьох кандидатів для включення до складу кадрової комісії з добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, однак листами від 06.07.2022, 21.03.2023, 11.08.2023 Посольством Сполучених Штатів Америки в Україні відмовлено у наданні трьох кандидатів для включення їх до складу кадрової комісії з добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, мотивуючи це тим, що законодавство, яке регулює зовнішній набір працівників до Офісу Генерального прокурора, більше не є чинним, і що за цих умов відновлення роботи кадрової комісії не відповідатиме закону.

За таких обставин, наполягав, що винесена 04.07.2024 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанова про закінчення виконавчого провадження № 74947042 на підставі пункту 3 частини 1 статті 39, статті 40 Закону № 1404-VІІІ є законною та прийнята з урахуванням усіх правових обставин, що унеможливлюють подальше примусове виконання судового рішення. Оскільки Друга кадрова комісія, яка відповідно до судового рішення зобов`язана прийняти відповідне рішення щодо ОСОБА_1 припинила свою діяльність ще 01.09.2021, а її правонаступництво не передбачено чинним законодавством, будь-які дії, спрямовані на виконання судового рішення, є об`єктивно неможливими. Крім того, зміни в законодавстві, що регулюють процес добору кандидатів на посади прокурорів, унеможливлюють створення аналогічної комісії в попередньому складі та за тими ж правилами, які діяли на момент ухвалення спірного рішення.

Міністерство юстиції України також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просило суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 № 520/30595/24 скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про правомірність спірної постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.07.2024, оскільки з 01.09.2021 відновлено дію пункту 2 частини 1 статті 77 Закону № 1697-VII і добір кандидатів на посаду прокурора в установленому цим Законом порядку проводить відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження. Проведення добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, яке розпочато згідно наказу Генерального прокурора від 04.06.2020 року № 266 на даний час закінчено. Також змінено процедуру та орган, який проводить такий добір. Разом з цим, Офіс Генерального прокурора не є правонаступником другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офіс Генерального прокурора, а тому, враховуючи припинення діяльності Другої кадрової комісії, а також відсутність переходу її прав та обов`язків до Офісу Генерального прокурора, 04.07.2024 виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 3 частини 1 статті 39 Закону №1404-VІІІ.

Звернув увагу, що навіть у разі скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 74947042, та його відновлення, державний виконавець буде позбавлений законодавчо наділеними повноваженнями вчиняти будь-які виконавчі дії, оскільки, відомості щодо переходу прав та обов`язків Другої кадрової комісії до Офісу Генерального прокурора відсутні.

Враховуючи відповідність прийнятої постанови за формою та змістом вимогам законодавства, наполягав на відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У надісланих до суду апеляційної інстанції відзивах на апеляційні скарги, позивач просив апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Мотивуючи свої заперечення зазначив, що Офіс Генерального прокурора не є учасником виконавчого провадження та жодним чином не залучені до проведення виконавчих дій, крім того відповідно до положень Закону № 113-IX, Закону № 1697-VII Офіс Генерального прокурора не є правонаступником Другої кадрової комісії, не має належних та законних повноважень на її представництво, у зв`язку з чим, апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає відхиленню.

Зауважив, що згідно з вимогами підпункту 8-1 пункту 22 Розділу II Закону № 113-IX, Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів, як юридична особа, є правонаступником Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офіс Генерального прокурора, однак відповідачем не вчинено жодних дій для встановлення вказаних обставин для подальшого звернення до суду першої інстанції із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. Таким чином, у державного виконавця (відповідача) не було законних підстав для прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження.

Наполягав, що державним виконавцем не було вжито всіх необхідних заходів для виконання судового рішення у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, а отже оскаржувана постанова є необґрунтованою та противоправною, не відповідає приписам пункту 3 частини 1 та частині 2 статті 39, статті 40, абзацу 2 частини 2 статті 28 Закону № 1404-VІІІ, не враховує всіх юридичних та фактичних обставин, які впливали на можливість виконання судового рішення, а тому підлягає скасуванню.

Оскільки існує порядок для створення нової кадрової комісії, яка буде наділена повноваженнями для виконання рішення суду у даній справі, або існує інша можливість, зокрема, реалізація публічного правонаступництва, вважав безпідставними доводи Офісу Генерального прокурора щодо відсутності можливості виконати рішення через ліквідацію відповідного органу, що не може бути перешкодою для невиконання рішення суду у даній справі.

Враховуючи викладене, вважав рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 законним і обґрунтованим.

В іншій частині зміст відзивів на апеляційні скарги дублює зміст позовної заяви.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином за допомогою підсистеми «Електронний суд».

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 по справі № 520/15316/2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2022, адміністративний позов ОСОБА_1 до Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора України про визнання протиправним та скасування рішення та протоколу, зобов`язати вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора від 29.09.2020 в частині про неуспішне проходження добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 .

Зобов`язано Другу кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора за результатами співбесіди на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

20.02.2023 Харківським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №520/15316/2020 про зобов`язання Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора за результатами співбесіди на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

На підставі вищевказаного виконавчого листа, 07.05.2024 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито ВП №74947042, повідомлено боржника про необхідність виконання судового рішення протягом 10 робочих днів.

Як вбачається з матеріалів справи, до виконавчого органу надійшов лист від Офісу Генерального прокурора від 27.05.2024 № 06/2/2-259ВИХ24, яким повідомлено, що проведення добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, розпочатого згідно з наказом Генерального прокурора від 04.06.2020 № 266 закінчено, змінено процедуру та орган, який проводить такий добір. Вказано, що оскільки Офіс Генерального прокурора не є правонаступником Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, виконавче провадження № 74947042 відповідно до пункту 3 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" підлягає закінченню.

04.07.2024 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову, якою закрито ВП №74947042 на підставі пункту 3 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VІІІ (виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.).

Позивач, вважаючи, що постанова про закінчення виконавчого провадження порушує його законні права та інтереси, звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 04.07.2024 № 74947042, суд першої інстанції виходив з передчасності її прийняття, оскільки станом на час розгляду справи, судове рішення в адміністративній справі № 520/15316/2020 залишається не виконаним, а лист Офісу Генерального прокурора № 06/2/2-259ВИХ-24 від 27.05.2024 не є підставою для застосування положень пункту 3 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", так як вказана норма права передбачає закінчення виконавчого провадження виключно в разі припинення юридичної особи як сторони виконавчого провадження, якою не був боржник у ВП № 74947042.

Крім того, за висновком суду, приймаючи оскаржувану постанову без вчинення дій щодо належного визначення питання щодо існування інституту правонаступництва у спірній ситуації та недоведеності вказаного факту у суді, суб`єкт владних повноважень фактично порушив принцип безперервності процесу державного управління та відповідальності держави перед людиною за свою діяльність.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що постанова Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 04.07.2024 №74947042 є такою, що прийнята з порушенням вимог законодавства, а відтак, підлягає скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання противоправним рішення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі державного виконавця - заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни суд виходив з їх безпідставності, оскільки вони поглинаються найбільш ефективним способом захисту законних інтересів позивача, визначеним судом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині задоволених позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 129 Конституції України, однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

При цьому, в положеннях частини 1 статті 370 КАС України наголошується, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом № 1404-VІІІ.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

На виконання положень статті 26 Закону № 1404-VІІІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема,

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Колегією суддів встановлено, що 01.05.2024 позивач звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (м. Київ) з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 520/15316/2020, в якій також просив копію постанови про відкриття виконавчого провадження та всю подальшу кореспонденцію направляти на адресу: АДРЕСА_1 та на e-mail: .

07.05.2024 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито ВП № 74947042.

Проте, доказів направлення зазначеної постанови на вказані поштову та електронну адреси позивача до матеріали справи відповідачем не надано.

Отже, ОСОБА_1 є стягувачем у виконавчому провадженні № 74947042 з примусового виконання виконавчого листа № 520/15316/2020 щодо зобов`язання Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора за результатами співбесіди на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1. прийняти відповідні рішення з урахуванням висновків суду.

У жовтні 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надіслання усіх документів виконавчого провадження № 74947042 по адміністративній справі №520/15316/2020 та надання інформації щодо розгляду заяви від 01.05.2024 про відкриття виконавчого провадження, в якій повторно просив всі документи виконавчого провадження доводити до його відома шляхом надсилання поштовим відправленням на адресу - АДРЕСА_1 .

Жодної відповіді на вказану заяву позивач не отримав.

Колегією суддів встановлено, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження направлена відповідачем стягувачу через підсистему ЄСІТС 04.07.2024 та відповідно до повідомлення № 843045 про доставку документу з АСВП до електронного кабінету ЄСІТС ОСОБА_1 , доставлена йому 04.07.2024 о 12:37:36.

Проте, додатково постанова про закінчення виконавчого провадження не була надіслана виконавцем позивачу за його адресою, зазначеною у виконавчому документі (61204, м. Харків, пр-т. Л.Свободи, б. 32, к. 43), чим не дотримано вимоги абзацу 2 частини 2 статті 28 Закону №1404-VIII, що не заперечується відповідачем.

Як зазначив ОСОБА_1 , виконавчі документи були ним отримані лише 03.11.2024, з яких йому стало відомо про існування постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.07.2024, правомірність якої є предметом розгляду у цій справі.

Підстави для закінчення виконавчого провадження встановлено положеннями статті 39 Закону № 1404-VІІІ.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Як вбачається зі змісту спірної постанови, юридичною підставою для закриття виконавчого провадження виконавцем обрано пункт 3 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VІІІ.

В якості фактичної підстави відповідач зазначив те, що Офіс Генерального прокурора не є правонаступником Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офіс Генерального прокурора. А відтак, з посиланням на втрату чинності наказом Генерального прокурора від 30.04.2021 за № 136 про створення Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, відновлення з 01.09.2021 дії пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про прокуратуру", відповідно до якої добір кандидатів на посаду прокурора в установленому цим Законом порядку проводить відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження та закінчення розпочатого згідно з наказом Генерального прокурора від 04.06.2020 року № 266 проведення добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, дійшов висновку про відсутність правонаступника Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора.

Колегія суддів вважає безпідставним застосування відповідачем пункту 3 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VІІІ при прийнятті спірної постанови з огляду на таке.

Згідно з наказом Генерального прокурора від 04.06.2020 № 266 розпочато з 09.06.2020 проведення другого добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора.

Відповідно до положень підпунктів 7, 8 пункту 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX в Офісі Генерального прокурора, в обласних прокуратурах утворюються відповідні кадрові комісії як органи для забезпечення здійснення добору на посади прокурорів, перелік, склад і порядок роботи яких визначає Генеральний прокурор.

Порядок роботи кадрових комісій, у тому числі кадрових комісій з добору на посади прокурорів, визначався Порядком роботи кадрових комісій, затвердженим наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 233 (далі - Порядок № 233).

Наказом Генерального прокурора від 10.01.2020 № 14, який був оприлюднений на веб-сайті Генеральної прокуратури України, створено другу кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора й визначено її персональний склад.

Як вбачається з матеріалів справи, добір, у якому брав участь ОСОБА_1 та який проводився на підставі наказу Генерального прокурора від 16.01.2020 № 30 за процедурою, визначеною розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, наразі завершено, а наказ Генерального прокурора від 10.01.2020 № 13 «Про створення Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора», тобто тієї комісії, яка приймала рішення стосовно ОСОБА_1 та яку судом зобов`язано провести із ним співбесіду, визнано таким, що втратив чинність наказом Генерального прокурора від 30.04.2021 № 136.

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Офіс Генерального прокурора, заперечуючи можливість правонаступництва повноважень Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, наполягають на неможливості виконати рішення у даній справі з посиланням на лист Офісу Генерального прокурора № 06/2/2-259ВИХ-24 від 27.05.2024.

Однак, слід врахувати, що Друга кадрова комісія була створена наказом Генерального прокурора з метою забезпечення добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора для здійснення повноважень на підставі пункту 20, підпункту 7 пункту 22 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зокрема : проведення атестації прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів та слідчих Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур, здійснення добору на посади прокурорів та розгляд дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів.

Положеннями пункту 2 Порядку № 233 встановлено, що під час своєї діяльності комісії здійснюють повноваження, визначені Законом України "Про прокуратуру", розділом II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", цим Порядком та іншими нормативними актами.

Комісія, що розглядає дисциплінарні скарги про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, в межах реалізації своїх повноважень забезпечує участь при розгляді судом справ про оскарження її дій чи бездіяльності, рішень та інших актів, ухвалених за результатами дисциплінарних проваджень щодо прокурорів, у тому числі Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів, через голову, секретаря та членів цієї комісії, а також за рішенням комісії через працівників підрозділу, який забезпечує її діяльність (самопредставництво).

Відповідно до приписів пункту 4 Порядку № 233 склад комісії затверджує Генеральний прокурор, який визначає її голову та секретаря.

Згідно з пунктом 19 Порядку № 233 перелік і склад комісій затверджується наказами Генерального прокурора. У разі необхідності перелік і склад комісій може бути змінений Генеральним прокурором, у тому числі на підставі заяви члена комісії про вихід з її складу.

Зміна члена комісії, делегованого до її складу міжнародними неурядовими організаціями, проектами міжнародної технічної допомоги, дипломатичними місіями, здійснюється за їх пропозицією у зв`язку зі зверненням Генерального прокурора про делегування кандидата у визначений ним строк. У разі ненадання кандидата для заміни у визначений строк Генеральний прокурор призначає до складу комісії особу на власний розсуд.

Аналіз вищенаведених приписів Порядку № 233 дозволяє дійти висновку, що кадрові комісії, у тому числі і Друга кадрова комісія, це допоміжні органи Офісу Генерального прокурора без статусу юридичної особи, які забезпечують здійснення від імені Офісу Генерального прокурора вищевказаних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що у спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем в адміністративній справі згідно з частиною четвертою статті 46 КАС України є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до визначення, закріпленого у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З наведеного слідує, що статус суб`єкта владних повноважень мають не лише органи державної влади чи місцевого самоврядування зі статусом юридичної особи, а й їх посадові та службові особи й інші суб`єкти, перелік яких не є вичерпним. Головною їх ознакою як відповідачів в адміністративній справі є наявність необхідного обсягу компетенції здійснювати публічно-владні управлінські функції і приймати в межах їх реалізації рішення або вчиняти дії, які тягнуть виникнення, зміну чи припинення прав і обов`язків юридичних та фізичних осіб.

В той же, час відповідно до частини першої статті 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

При цьому можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво.

Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.

Процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво - це унормована можливість заміни адміністративним судом (на будь-якій стадії процесу судового розгляду справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій (крім випадків перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами) сторони чи третьої особи іншим суб`єктом, коли права та обов`язки суб`єкта владних повноважень перейшли від сторони (в адміністративній справі) до іншого суб`єкта владних повноважень, а також можливість суб`єкта публічної адміністрації (правонаступника) вступити в судовий процес як сторона чи третя особа.

При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача. Отже, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень.

Вирішуючи питання публічного правонаступництва, Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме: тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому, такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12 червня 2018 року у справі № 2а-23895/09/1270).

Верховний Суд у подібних за змістом правовідносинах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація (у постановах від 22 квітня 2021 року у справі № 440/395/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

На підставі викладеного Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду України, сформована у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа №21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі №810/1783/13-а, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16, від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20 та інш.

Колегією суддів встановлено, що Другу кадрову комісію, на припинення діяльності якої посилається відповідач, відповідно до пункту 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX було створено тимчасово до 01.09.2021, у тому числі і для забезпечення здійснення добору на посади прокурорів.

Згідно зі статтею 29 Закону № 1697-VII добір кандидатів та їх призначення на посаду прокурора здійснюється в порядку, визначеному цим Законом, та включає:

1) прийняття відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, рішення про проведення добору кандидатів на посаду прокурора, що розміщується на офіційному веб-сайті відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, та повинно містити виклад передбачених цим Законом вимог, яким має відповідати кандидат на посаду прокурора, а також перелік документів, що подаються до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, і кінцевий термін їх подання;

2) подання особами, які виявили бажання стати прокурором, до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, відповідної заяви та документів, визначених цим Законом;

3) здійснення відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, на основі поданих кандидатами на посаду прокурора документів перевірки відповідності осіб вимогам, установленим до кандидата на посаду прокурора;

4) складання особами, які відповідають установленим вимогам до кандидата на посаду прокурора, кваліфікаційного іспиту;

5) оприлюднення відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, на офіційному веб-сайті списку кандидатів, які успішно склали кваліфікаційний іспит;

6) організацію відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, спеціальної перевірки кандидатів, які успішно склали кваліфікаційний іспит;

7) визначення відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, рейтингу кандидатів на посаду прокурора серед осіб, які успішно склали кваліфікаційний іспит та щодо яких проведено спеціальну перевірку, а також зарахування їх до резерву на заміщення вакантних посад прокурорів окружних прокуратур;

8) оголошення органом, що здійснює дисциплінарне провадження, конкурсу на призначення прокурором - стажистом окружної прокуратури серед кандидатів, які перебувають у резерві на заміщення вакантних посад прокурорів окружних прокуратур;

9) проведення органом, що здійснює дисциплінарне провадження, конкурсу на призначення прокурором - стажистом окружної прокуратури на основі рейтингу кандидатів;

10) направлення органом, що здійснює дисциплінарне провадження, подання керівнику обласної прокуратури щодо призначення кандидата прокурором - стажистом окружної прокуратури;

11) призначення особи прокурором - стажистом окружної прокуратури;

12) складення особою присяги прокурора;

13) проходження прокурором - стажистом окружної прокуратури спеціальної підготовки;

14) призначення прокурора - стажиста окружної прокуратури, який успішно пройшов спеціальну підготовку, на посаду прокурора окружної прокуратури.

Пунктом 2 частини першої статті 77 Закону № 1697-VII дію якого відновлено з 01.09.2021 визначено, що добір кандидатів на посаду прокурора в установленому цим Законом порядку проводить відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження.

15 березня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення добору та підготовки прокурорів» № 2203-ІХ, який прийнятий 14 квітня 2022 року та підписаний Президентом України 13 березня 2023 року.

Цим Законом, поміж інших внесених змін, відповідно до частини першої статті 73 Закону України «Про прокуратуру» органом, що здійснює дисциплінарне провадження, визначено Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів.

Відтак, уповноваженим органом з добору кандидатів на посаду прокурора до 01.09.2021 була відповідна кадрова комісія, з 01.09.2021 - орган, що здійснює дисциплінарне провадження, а з 15.03.2023 - Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів, що свідчить про передання адміністративної компетенції від Другої кадрової комісії (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого - Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, який набув певні владні повноваження внаслідок припинення первісного суб`єкта.

Відтак, у спірних правовідносинах мало місце фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво, яке не було реалізоване Офісом Генерального прокурора, як суб`єктом владних повноважень, від імені якого суб`єктом публічної адміністрації (відповідна кадрова комісія, орган, що здійснює дисциплінарне провадження, Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів) і здійснюється добір на вакантні посади прокурорів.

Згідно з пунктом 51 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» (Chuykina v. Ukraine) (заява № 28924/04) ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. У цій справі Суд також зазначив, що «інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих».

Враховуючи, що повноваження Офісу Генерального прокурора щодо здійснення добору на вакантні посади прокурорів не припинено, посилання Департаменту ДВС та Офісу Генпрокурора на неможливість сформувати новий склад кадрової комісії, як це визначено пунктом 3 Порядку № 233 та, як наслідок, виконати рішення через припинення допоміжного органу Офісу Генерального прокурора, повноваження якого передано іншому - Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів, не може бути підставою для висновку, що припинення Другої кадрової комісії, яка не мала статусу юридичної особи, і була створена наказом Генерального прокурора для здійснення відповідних повноважень від імені Офісу Генерального прокурора, не допускає правонаступництва.

Колегією суддів встановлено, що наразі рішення суду у даній справі не виконане.

При цьому, Департамент ДВС не був позбавлений можливості під час вирішення питання про закінчення виконавчого провадження належним чином дослідити спірне питання, проте як вбачається з матеріалів справи, обмежився лише посиланням на те, що Офіс Генерального прокурора не є правонаступником Другої кадрової комісії, що не відповідає, закріпленим у частині 2 статті 2 КАС України загальним критеріям оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені в практиці європейських країн, зокрема, щодо дотримання принципу обґрунтованості суб`єктом владних повноважень та врахування усіх обставин, на обов`язковість урахування яких прямо вказує як закон, так і інші обставини, що мають значенні у кожній конкретній ситуації.

Враховуючи вищенаведене, та не надання відповідачем до суду належних доказів на підтвердження вчинення дій з метою вирішення питання про можливість процесуального правонаступництва у спірних правовідносинах, зокрема, щодо передачі відповідному органу повноважень з прийняття за результатами співбесіди на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 відповідного рішення з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 по справі № 520/15316/2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2022, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 04.07.2024 № 74947042 є такою, що прийнята з порушенням вимог законодавства, а відтак, підлягає скасуванню.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

З огляду на результат апеляційного перегляду справи підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ч. 4 ст.229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 по справі № 520/30595/24 в частині задоволених позовних вимог - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено та підписано 08.05.2025 року.