Справа № 380/5632/25
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2025-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5632/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2025 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 12.03.2025 року №93 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років;

- зобов?язати відповідача зарахувати до спеціального стажу позивача періоди роботи з 01.10.1991 по 01.01.1992 роки та навчання з 01.09.1992 по 01.07.1994 роки;

- зобов?язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII) з 04.03.2025 року, з урахуванням зарахованих до спеціального стажу періодів роботи та навчання.

Посилається на те, що 04.03.2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII). Однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.03.2025 року №93 відмовлено позивачу у призначенні пенсії, мотивуючи відсутністю спеціального стажу роботи. Вказано, що спеціальний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 року становить 23 роки 2 місяці 10 днів при необхідних 26 років 6 місяців. Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає, що пільговий стаж має обраховуватись станом на час звернення із заявою на призначення пенсії, а не станом на 11.10.2017 року, як зазначено в п.2-1 та п.16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV. Вважаючи у зв`язку із цим свої конституційні права та гарантії на належний соціальний захист порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.

Ухвалою судді від 26.03.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Копію вказаної ухвали вручено відповідачу 27.03.2025 року о 19:46 год в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, однак станом на момент розгляду цієї справи, жодних заяв по суті справи на адресу суду не надходило. При цьому, суд враховує, що згідно ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. А, відповідно до ч.6 ст.162 цього ж Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Від третьої особи, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, надійшли пояснення щодо позову, в яких посилається на відсутність законних підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю спеціального стажу 26 років 6 місяців. Зважаючи на викладене, вважає, що дії відповідачів є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції та законах України, а вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Дослідженням записів у трудовій книжці від 10.03.1992 року серії НОМЕР_1 суд установив, що вона містить такі записи про роботу позивача, зокрема:

у період з 01.10.1991 року по 31.07.1992 року працював на посаді санітара у Комунальній 5-ій стоматологічній поліклініці м.Львова;

у період з 01.09.1992 по 01.07.1994 року навчався у Львівському медичному училищі;

у період з 01.08.1984 року по 28.02.2024 року працював на посаді зубного техніка-ортодонта у Комунальній 5-ій стоматологічній поліклініці м.Львова.

04.03.2025 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою, в якій просив призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення».

За принципом екстериторіальності його заява та додані документи розглядались та, відповідно, рішення приймалось Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

За результатами розгляду заяви та наданих позивачем документів відповідач прийняв рішення від 12.03.2025 року №93 про відмову у призначенні пенсії з посиланням на відсутність спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років. Зокрема, вказано, що необхідний спеціальний стаж, визначений пунктом «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (станом на 11.10.2017 року), становить 26 років 6 місяців. Страховий стаж ОСОБА_1 становить 27 років 5 місяців 23 дні, стаж, який дає право на пенсію за вислугу років 23 роки 2 місяці 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії.

Не погоджуючись з рішенням відповідача від 12.03.2025 року №93 про відмову у призначені пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Згідно ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно пункту «е» ст.55 №1788-XII в редакції, яка діяла до 01.04.2015 року, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII), який набрав чинності 01.04.2015 року, статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Так, право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років.

04.06.2019 року Конституційним Судом України було ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» ст.54, ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII.

Законом України від 03.10.2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11.10.2017 року) доповнено п.2-1 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Відповідно п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» №1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Суд враховує, що до загального страхового стажу позивача зараховано усі періоди, тобто таке не є спірним. Втім, до пільгового стажу, що дає йому право на пенсію за вислугу років, не зараховано період роботи на посаді санітара у Комунальній 5-ій стоматологічній поліклініці м.Львова (з 01.10.1991 року по 31.07.1992 року) та навчання у Львівському медичному училищі (з 01.09.1992 по 01.07.1994 року).

Відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII обґрунтована посиланням на п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, а саме відсутністю необхідного станом на 11.10.2017 року спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців. При цьому загальний страховий стаж становить на день звернення становить 27 років 5 місяців 23 дні.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11.10.2017 року.

Даючи оцінку вказаному, суд враховує таке.

Згідно ч.3 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У Рішенні від 22.05.2018 року №5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що «положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності» (абз.10 підп.2.2 п.2 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України зазначає, що до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави. Гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.

Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абз.6 підп.4.3 п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018).

Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абз.6 підп.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 року №2-р/2017).

Відтак, суд вважає, що, обмежуючи п.2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV урахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 року для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.

Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 03.11.2021 року у зразковій справі №360/3611/20 за подібних правовідносин:

«Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. п.56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абз.2 п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону №1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.».

Щодо не зарахування до спеціального стажу періоду роботи на посаді санітара у Комунальній 5-ій стоматологічній поліклініці м.Львова (з 01.10.1991 року по 31.12.1991 року так просить позивач), суд зазначає наступне.

Згідно записів у трудовій книжці від 10.03.1992 року серії НОМЕР_1 , позивач у період з 01.10.1991 року по 31.07.1992 року працював на посаді санітара у Комунальній 5-ій стоматологічній поліклініці м.Львова.

Приміткою 3 до постанови Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Постановою Ради Міністрів СССР від 17.12.1959 року №1397 «Про пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та сільського господарства», зі змінами та доповненнями відповідно до Постанови Ради Міністрів СССР від 12.04.1984 року №313 (чинної на момент роботи позивача) передбачено, що до складу переліку установ, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років віднесено лікарняні установи всіх типів і найменувань, в тому числі клініки і клінічні частини, госпіталі, лепрозорії, психіатричні колонії, амбулаторно-поліклінічні заклади всіх типів і найменувань.

До переліку посад, робота на яких давала право на пенсію за вислугу років, відносились лікарі, зубні лікарі, техніки, фельдшери, помічники лікаря, акушерки, масажисти, лаборанти і медичні сестри - незалежно від найменування посади, дезінфекційні інструктори та інші.

Згідно із Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників охорони здоров?я, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров?я від 29.03.2002 року №117, професія санітара належить до категорії робітників.

Наказом Міністерства економіки України від 25.10.2021 року №810 затверджено Зміни №10 до національного класифікатора ДК 003:2010, у відповідності до якого посада санітара є спорідненою (однотипною) професійною назвою роботи до посади молодшої медичної сестри.

Отже, посада санітара належить до молодшого медичного персоналу.

А, відтак, вказане дає підстави для висновку про те, що період роботи на посаді санітаря у Комунальній 5-ій стоматологічній поліклініці м.Львова до 01.01.1992 року підлягає зарахуванню до спеціального стажу роботи позивача на посадах працівників охорони здоров`я, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо не зарахування до спеціального стажу періоду навчання з 01.09.1992 року по 01.07.1994 року, суд зазначає наступне.

Так, позивач у період з 01.09.1992 року по 01.07.1994 року навчався у Львівському медичному училищі (назва станом на 01.09.1992 року), що підтверджується записами у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 та дипломом молодшого спеціаліста №021420 від 01.07.1004 року (кваліфікація «зубний технік») та додатком до нього.

Згідно з п.8 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12.08.1993 року №637, період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломом, сертифікатом та архівною довідкою, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Частиною 3 ст.56 Закону №1788-XII встановлено, що в стаж роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі (пункт «д»).

Записами трудової книжки підтверджено, що позивач 01.08.1994 року (впродовж трьох місяців після закінчення навчання) прийнятий на посаду зубного техніка-ортодонта (запис №6 здійснений на підставі наказу №70 від 27.07.1994 року).

Враховуючи наведене, суд вважає, що період навчання у вищому навчальному закладі також має бути врахований до спеціального стажу позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII. Однак, відповідач протиправно цього не зробив.

За такого правового регулювання та встановлених обставин, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20, відмова відповідача в призначенні пенсії позивачу, який на час звернення до відповідача мав страховий стаж 27 років 5 місяців 23 дні, а пільговий становив більше 25 років, є протиправною.

Подібне правозастосування міститься у постанові Верховного Суду від 06.11.2023 року у справі №240/24/21.

У зв`язку із цим, суд приходить висновку, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 12.03.2025 року №93 не відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, адже прийняте не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законом України, та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягає скасуванню.

Водночас, вирішуючи питання про найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з наступного.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З приписів вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Оскільки позивач відповідає вимогам пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII та ним виконано всі умови, визначені законом для призначення пенсії, відтак, в силу вимог ст.ст.5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою ефективного захисту його порушених прав, слід зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII, з 04.03.2025 року.

Водночас суд враховує, що згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У цій справі для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, рішенням якого відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу вказаного виду пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за його заявою від 04.03.2025 року, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 08.02.2024 року у справі №500/1216/23 та від 09.07.2024 року у справі №240/16372/23, який в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються судом під час вирішення цього спору.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо судових витрат, то згідно ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України такі відшкодовуються позивачу в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, як особи, що приймала оскаржуване рішення.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то питання щодо їх стягнення вирішуватиметься судом протягом п`яти днів після ухвалення цього судового рішення за умови подання відповідних доказів. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява, у відповідності до ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягатиме залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.03.2025 року №93 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: вул.Набеорежна Перемоги, 26, м.Дніпро, Дніпропетровська область, 49094; ) призначити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», з 04.03.2025 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: вул.Набеорежна Перемоги, 26, м.Дніпро, Дніпропетровська область, 49094; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.