Справа № 420/33516/23
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/33516/23

Перша інстанція: суддя Бойко О.Я.,

повний текст судового рішення

складено 27.12.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу № 200-23 від 13.11.2023 року та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

01.12.2024 позивач - ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.11.2023 № 200-23, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є громадянкою рф, але не може повернутись до країни походження, оскільки існує ризик переслідувань через її політичні переконання. Позивачка зазначала, що вона має антивоєнну та проукраїнську позицію та виражає її в соціальних мережах; висловлює свою позицію шляхом опублікування дописів, що висвітлюють події в Україні, а також постів на підтримку України, зокрема на особистій сторінці в соціальній мережі Instagram. Також позивач вказувала, що вона брала участь в благодійному заході, частину виручених коштів з якого було передано на потреби Збройних сил України, про що опубліковано допис на сторінці організаторів в соціальній мережі Instagram. Також позивач перешкоджала роботі російських пропагандистських сайтів. Вищезазначені події можуть, слугувати підставами для кримінального переслідування позивача в рф. Окрім цього позивач зазначає, що в рф в правоохоронних органах було заведено папку з її ім`ям через її антивоєнні та проукраїнські публікації в соціальних мережах. Вказувала позивач і на те, що вона покинула країну свого походження, через те, що її не влаштовувало життя у рф, оскільки вона завжди мала опозиційні погляди до влади, що наразі вже тривалий час узурпує владу в дуже вузькому колі високопосадовців, не була задоволена станом прав і свобод у країні громадянської належності, такі як свободу думки, свобода віросповідання, належність до певної соціальної групи, зокрема ЛГБТ спільнот. На думку позивача відповідач не взяв до уваги Інформацію про країну походження, яка значно змінилася після 24.02.2022, і яка докорінно змінює підходи для оцінки звернення позивача за міжнародним захистом. Безпідставно, на думку позивача, не було взято до уваги і те, що позивач є представником ЛГБТ спільноти, яка визнана на території рф, як екстремістська.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати оскаржуване рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 16.02.2018 у справі № 825/608/17, оскільки вказана постанова була ухвалена судом касаційної інстанції за інших фактичних обставин справи, у якій позивач був громадянином Бангладешу де ситуація відмінна від рф.

Не погоджується апелянт і з висновком суду першої інстанції про тривалий проміжок часу з моменту прибуття до України і звернення за захистом, оскільки фактично апелянт перебувала на території України в легальному статусі по 18.02.2023, в той час як за захистом звернулась 20.03.2023, тобто у строк менше місяця, якій не може бути визнаний тривалим.

Вважає апелянт і помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позивач вибула з країні громадянської належності та їй не загрожувала там небезпека, тому її не можна визнавати особою яка потребує додаткового захисту, оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги поняття біженець на місці.

Вказує апелянт і на те що висновок ГУ ДМС в Одеській по цій справі є хибним, оскільки такий висновок жодним чином не враховує ситуацію по країні походження позивача яка склалась після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України 24.02.2022.

Апелянт звертає увагу на те, що оцінка наявності або відсутності передбачених пунктами 1 та 13 Закону №3671-VI ознак для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повинна була надаватися відповідачем, і судом першої інстанції саме в контексті ситуації по країні походження позивача, яка склалась після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України 24.02.2022, і яка докорінно змінює підходи для оцінки звернення апелянта за міжнародним захистом. Так, апелянт вказує на прийняття владою рф низки законів, які передбачають кримінальну відповідальність за незалежні звіти про війну та протести проти війни (покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років); публічне поширення свідомо неправдивої інформації про використання збройних сил росії (покарання від великих штрафів до позбавлення волі строком до трьох років); заборона поширення «фейкових новин» про російські збройні сили, заклики до припинення їхнього розгортання та підтримку санкцій проти російських цілей; встановлення суворої цензури на будь-яке обговорення війни росії з Україною.

При цьому, апелянт вважає, що вона надала докази здійснення діяльності, яка підпадає під поняття «дискримінація військ рф», а саме скріншоти своїх соціальних мереж, у яких вона засуджує військову агресію рф проти України.

Не погоджується апелянт і з тим, що суд першої інстанції відхилив її посилання щодо приналежності до ЛГБТ спільноти, що підтверджено відомостями наведеними в анкету особи, що зверталась за захистом від 20.03.2023 (а.с. 116-123), на що, а ні суд першої інстанції, а ні відповідач не звернули уваги.

Враховуючи наведена, апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував висновки Верховного Суду викладені у постановах від 28 січня 2021 року у справі №640/2360/20, від 28 травня 2021 року у справі №640/15365/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 420/352/21, від 24 грудня 2021 року у справі №640/5590/20, від 13 березня 2020 у справі №820/5886/16.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служба України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому відповідач зазначає, що доводи апеляційної скарги спростовуються висновками суду першої інстанції про те, що жодних документів, матеріалів чи будь-яких інших підтверджень побоювання зазнати переслідування у країні громадянської належності через свої політичні переконання заявниця не надала; сторінки заявниці в соціальних мережах були перевірені та встановлено, що їх зміст не відповідає рівню громадської позиції, будь-які матеріали антиросійського чи антивоєнного призначення відсутні.

Щодо доводів апелянт стосовно її приналежності до ЛГБТ спільноти, відповідач зазначає, що суд першої інстанції правильно відхилив посилання апелянта на вказану обставину, оскільки позивач не зазначала цю підставу в заяві-анкеті, як таку, що викликає побоювання стати жертвою переслідування через належність до певної соціальної групи, та жодних документів, матеріалів чи будь-яких інших підтверджень побоювання зазнати переслідування у цій країні через належність до певної соціальної групи заявниця не надала.

Додатково відповідач звертає увагу на те, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, апелянт звернулася із заявою про набуття міжнародного захисту лише 20.03.2023, тобто більш ніж через 2 роки та 2 місяці після потрапляння на територію України, та тільки після перебування на території України у якості нелегального мігранта з 19.02.2023. Вказане, на думку відповідача, свідчить, що звернення апелянта із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням апелянта легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянкою рф.

03.10.2019 ОСОБА_1 вперше потрапила до України, авіарейсом Москва (рф) Мінськ (Білорусь) Одеса (Україна), перебувала протягом 3 днів та 06.10.2019 повернулась до країни громадянської незалежності.

09.01.2020 ОСОБА_1 вдруге потрапила до України, перейшла до категорії нелегального мігранта та 01.06.2021 залишила нашу державу, повернувшись до рф.

29.12.2021 року ОСОБА_1 востаннє вибула з росії до України через КПП Бачівськ, легально, на підставі паспортного документу для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 та запрошення від благодійної організації, автобусним рейсом Москва (рф) Одеса (Україна), із вказаного періоду часу до росії не поверталась.

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС ОСОБА_1 була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , орган видачі 4801 (термін дії: 21.02.2022-18.02.2023), підстава 04/10 (провадження культурної, освітньої, наукової, спортивної, волонтерської діяльності)

20.03.2023 ОСОБА_1 звернулась із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час звернення встановлено, що протягом 25 лютого 20 березня 2023 року ОСОБА_1 перебувала на території України нелегально, через що стосовно неї винесені протокол та постанова про адміністративне правопорушення за ст. 203 КУпАП (т. 1 а.с. 161-163).

У заяві-анкеті від 20.03.2023 ОСОБА_1 щодо причин звернення за міжнародним захистом повідомила, що вона не хоче повертатись в країну походження, так як це небезпечно для неї і це суперечить її політичним поглядам, підтримуючих Україну (т. 1 а.с. 98-100).

09.10.2023 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнятий висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 73-94).

Рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 листопада 2023 року №200-23 (т. 1 а.с. 71-72), відповідно до статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (Закон), за результатами розгляду особової справа ОСОБА_1 , на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні. Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, Державна міграційна служба прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки російської федерації ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що серед обставин, повідомлених заявницею, немає жодної, яка б могла би бути взятою в якості підстави для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Закон України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI).

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року, поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, як правильно зазначив суд першої інстанції, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (надалі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 1951 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Абзацом 2 частини 2 статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень. При цьому слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв для надання статусу біженця.

Побоювання особи є власним оціночним (суб`єктивним) судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. В той же час ситуація у країні походження є об`єктивним доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. При цьому побоювання можуть ґрунтуватися не лише на власному досвіді біженця, а й на досвіді інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Згідно із абзацом 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до матеріалів справи, при зверненні 20.03.2023 до територіального органу міграційної служби апелянт стверджувала, що вона не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності - російської федерації через побоювання зазнати переслідування у цій країні через свої політичні переконання.

Жодних документів, матеріалів чи будь-яких інших підтверджень побоювання зазнати переслідування у цій країні через свої політичні переконання заявниця не надала (т. 1 а.с. 100).

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо не врахування наданих нею скріншотів, оскільки суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення погодився з висновками відповідача про те, що за наслідками перевірки сторінки заявника в соціальних мережах, встановлено, що зміст їх не відповідає рівню громадської позиції, будь-які матеріали антиросійського чи антивоєнного призначення відсутні (т. 1 а.с. 115, 116, 117, 118, 119, 120, 141, 142, 143, 144, 145).

В мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначив про те, що він не враховує доводи позивача про її належність до ЛГБТ спільноти, оскільки позивач не зазначила таку обставину у заяві-анкеті та в подальшому не надала жодних документів, матеріалів чи будь-яких інших підтверджень побоювання зазнати переслідування у цій країні через належність до певної соціальної групи.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо залишення судом першої інстанції поза увагою посилання на приналежність заявника до ЛГБТ спільноти, з огляду на таке.

Відповідно до матеріалів справи, заява-анкета від 20.03.2023 №24 дійсно не містить у якості підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту посилання на те, що заявник має побоювання зазнати переслідування у країні свого громадянського походження через належність до певної соціальної групи, оскільки заявник є представником ЛГБТ спільноти.

Апеляційний суд зазначає, що в анкеті від 20.03.2023 (т. 1 а.с. 175-183), в розділі 4 «Причини виїзду з країни постійного проживання» заявник повідомила, що у червні 2019 року у москві вона познайомилась з одеситкою ОСОБА_2 , у них виникли стосунки, та з жовтня 2019 року заявник проживала у неї у м. Одесі майже 2 роки. Проте, в подальшому (протоколи співбесід від 30.03.2023 та від 06.04.2023), апелянт не наводилась інформація, що вона має побоювання зазнати переслідування у країні свого громадянського походження через належність до певної соціальної групи, оскільки є представником ЛГБТ спільноти.

Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ризик застосування шкоди, якої побоюється зазнати заявниця в разі повернення до рф не пов`язаний з жодною із ознак, перерахованих у визначені біженця, а наполягання на обставинах можливого переслідування в країні походження не містять жодного об`єктивного та документального підтвердження з її боку.

Надані апелянтом до суду першої інстанції та до територіального міграційного органу матеріали, як правильно зазначив суд першої інстанції, на надають жодних підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що серед обставин, повідомлених апелянтом, немає жодної, яка б могла би бути взятою в якості підстави для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 Закону №3671-VI.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги стосовно відповідності заяви вимогам п. 13 ч. 1 статті 1 Закону № 3671-VI, апеляційний суд зазначає таке.

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 у ст. 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертна кара; (В) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Формулювання статті 3 Європейської Конвенції та перші два пункти Директиви співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Апеляційний суд як і суд першої інстанції, звертає увагу на те, що апелянт останній раз прибула в Україну 29.12.2021, а за захистом звернулась лише 20.03.2023.

Отже, апелянт більше 2 років мала можливість подати звернення за притулком без перешкод.

Відповідно до матеріалів справи, апелянт була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні з терміном дії: 21.02.2022-18.02.2023.

Протягом 25 лютого 20 березня 2023 року (до звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту), маючи неврегульований правовий статус особи в України, продовжувала проживати в Україні нелегально.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином апелянт упродовж більше 2 років проживала в Україні, не маючи протягом 25 лютого 20 березня 2023 року законних підстав для проживання, при цьому не вчиняла жодних дій щодо невідкладного звернення за захистом, тобто не виконала свій обов`язок щодо звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, сумлінно, без необґрунтованих затримок, як того вимагає норма ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а отже і підстав звертатися за захистом.

При цьому, апеляційний суд погоджується із доречністю посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 16.02.2018 у справі № 825/608/17, в якій суд касаційної інстанції погодився і зазначенням судів попередніх інстанцій про те, що тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При цьому, необґрунтована тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не залежить від того, з якої країни та з яких підстав виїхала особа, що звернулась в Україні за міжнародним захистом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що 29.12.2021 року ОСОБА_1 востаннє вибула з росії до України, легально, була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні з терміном дії: 21.02.2022-18.02.2023, для провадження культурної, освітньої, наукової, спортивної, волонтерської діяльності.

Але за захистом апелянт звернулась 20.03.2023, більш ніж через рік після оголошення 24.02.2022 воєнного стану на всій території України, та через 30 днів після закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Отже, така поведінка апелянта, як правильно зазначив суд першої інстанції, може свідчити лише про те, що звернення до відповідача із заявою про отримання міжнародного захисту обумовлено лише необхідністю легалізації перебування на території України.

При цьому посилання апелянта на неможливість отримання юридичних послуг громадинами російської федерації на території України після 24.02.2022, не підтверджені жодними доказами.

Відхиляє апеляційний суд посилання апелянта на те, що вона вибула з країни своєї громадянської належності в період коли їй не загрожувала небезпеки, а з 24.02.2022 виникли нові (ті що не існували під час прибуття до країни) обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань, а відтак апелянт фактично набуває статусу біженця на більш пізньому етапі. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до протоколів співбесід, апелянт повідомила про отримання нею погроз приблизно у березні-квітні 2022 року (т. 1 а.с. 211), власний допис на сторінці в соціальній мережі Інстаграм апелянт викладала у квітні 2022 року (т. 1 а.с. 212), про існування доносу на апелянта, апелянт дізналась 16.03.2022 (т. 1 а.с. 212), так само і про інформацію щодо можливого віднесення апелянта до бази екстремістів рф, апелянт дізналась у березні 2022 (т. 1 а.с. 223), але за міжнародним захистом апелянт звернулась до міграційного органу тільки 20.03.2023 та після закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, що також свідчить на користь звернення у зв`язку із необхідність легалізації перебування в Україні.

Крім того, в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.03.2023, в пункті 4.1 щодо причини виїзду з останньої країни постійного проживання (з наведенням фактів насильства або переслідувань, ужитих проти особи або членів сім`ї, або реальної загрози переслідувань за обставин, зазначених у статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту позивачка зазначила, що зрозуміла, що термін посвідки закінчується, неможливо продовжити термін дії, їй порадили варіант з біженством, адже вона бажає залишитись тут, позивачка не хотіла виїжджати.

Будь-яких інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про негативні фактори в країні походження, апелянтом не наведено, а судом першої інстанції не встановлено та з цим погоджується суд апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на безпідставність не застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду викладених у постанові від 13 березня 2020 у справі №820/5886/16, апеляційний суд відхиляє, оскільки у справі яка переглядається апеляційним судом, відповідач в повному обсязі виконав свій обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Вказує апеляційний суд на помилковість посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду викладені у постановах від 28 січня 2021 року у справі №640/2360/20, від 27 травня 2021 року у справі №640/15365/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 420/352/21, від 24 грудня 2021 року у справі №640/5590/20, оскільки цими постановами суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів попередніх інстанції та направив справи для нового розгляду до судів першої інстанції, тобто вказані судові рішення не містять правових висновків щодо застосування норм права.

Отже, доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог..

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у справі №420/33516/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 08.05.2025

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька