Справа № 400/7683/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/7683/24

Головуючий І інстанції: Ярощук В.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення суду - 20.09.2024р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

14.08.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Миколаївській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо перерахунку та зменшення розміру призначеної йому пенсії з 19 558,86 грн. до 10 340,34 грн.;

- зобов`язати відповідача поновити йому нарахування та виплату пенсії з урахуванням ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 19 558,86 грн. та виплатити з урахуванням сплаченого, починаючи з квітня 2024р.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що до 2023р. він отримував пенсію військовослужбовця російської федерації, а пенсію в Україні не оформлював. 14.03.2023р. позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком, в якій зазначив про відмову від пенсії, яку виплачує російська федерація. Пізніше відповідач призначив йому пенсію за віком в розмірі 19558,86 грн. Однак, у квітні 2024р. відповідач зменшив розмір його пенсії за віком до 10340,34 грн. на тій підставі, що він до 01.02.2022р. отримував пенсію з Міністерства оборони російської федерації, а отже не має підстав для застосування положень ст.29 Закону №1058-IV. На переконання позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки він не отримував пенсію в Україні, має стаж, який заробив на території колишнього СРСР, а з 18.01.1994р. у медичних закладах України.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 21.10.2024р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2024р. та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

11.11.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідачів, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, який з 1991р. по теперішній час постійно проживає в Україні, що підтверджується посвідкою на постійне проживання та довідкою виконавчого комітету Новоодеської міської ради від 15.07.2024р. №157.

Згідно із записами трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 , заповненої 18.01.1994р., він з 18.01.1994р. по теперішній час працює в Україні.

У заяві від 17.04.2023р. позивач зазначив, що до 24.02.2022р. він отримував пенсію в російській федерації.

14.03.2023р. позивач звернувся до відповідача про призначення йому пенсії за віком в Україні.

Відповідно до рішення відповідача від 08.09.2023р. №63, ОСОБА_1 призначено з 14.03.2023р. пенсію за віком в розмірі - 19558,86 грн., який включав у себе, зокрема, підвищення відповідно до ч.1 ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі - 9495,44 грн.

Згідно з рішенням відповідача від 05.06.2024р. №63, ОСОБА_1 було проведено з 14.03.2023р. перерахунок пенсії у зв`язку з уточненням даних в ЕПС (особливості - був пенсіонером з 01.01.2000р. по довічно), внаслідок якого її розмір зменшився до 10340,35 грн., шляхом виключення із загальної суми підвищення в розмірі 9495,44 грн., встановленого відповідно до ч.1 ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись із такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд 1-ї інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та, відповідно, відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються та не можуть бути скасовані. При цьому, при прийнятті нових законів або ж внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, особливості призначення, перерахунку і виплати пенсій визнано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.

Пунктом 1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат, а також соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні із громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим же Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.4 ст.8 Закону №1058-IV).

За змістом ч.1 ст.9 Закону №1058-IV, відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Як передбачено ст.26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017р.

Відповідно до ч.1 ст.29 Закону №1058-IV особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону, виявила бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається із урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до ст.27 цього Закону, на такий відсоток:

на 0,5 % - за кожний повний місяць страхового стажу, починаючи з місяця, наступного за місяцем досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк до 60 місяців;

на 0,75 % - за кожний повний місяць страхового стажу, починаючи з місяця, наступного за місяцем досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк понад 60 місяців.

Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що підвищення розміру пенсії за віком визначене законодавцем як заохочувальний захід відносно осіб, зокрема іноземців, які, отримавши право на призначення пенсії, виявили бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, тобто фактично відтермінували реалізацію права виходу на пенсію.

Отже, судом першої інстанції вірно зауважено, що для підвищення пенсії відповідно до ст.29 Закону №1058-IV необхідна наявність сукупності таких умов:

1) звернення за призначенням пенсії за віком з більш пізнього віку, ніж передбачено ст.26 Закону №1058-IV;

2) не одержання жодного виду пенсії після досягнення пенсійного віку;

3) наявність страхового стажу після досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону №1058-IV.

У силу ч.1 ст.7 «Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (вчиненої 13.03.1992р. у м.Москві), при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законом держави за новим місцем проживання пенсіонера.

За приписами ст.13 Угоди від 13.03.1992р., кожний учасник Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Згідно з Федеральним Законом російської федерації «Про денонсацію Російською Федерацією Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.» від 11.06.2022р. №175-ФЗ, дана Угода від 13.03.1992р. була денонсована російською федерацією.

Отже, відповідно до ст.13 Угоди від 13.03.1992р., російська федерація починаючи з 01.01.2023р. не є державою-учасницею «Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», відтак дія вказаної угоди між Україною та російською федерацією припинилась внаслідок виходу з Угоди одного з підписантів - російської федерації, з 01.01.2023р.

З вищевикладеного слідує, що до 01.01.2023р. пенсіонери в межах держав-учасниць Угоди від 13.03.1992р., не могли отримувати пенсію того ж виду одночасно у двох держава-учасниць Угоди.

У той же час, особа, яка після досягнення пенсійного віку отримувала пенсію в російській федерації до 01.01.2023р., в Україні вважається такою, яка одержувала пенсію. Тому, при призначені після 01.01.2023р. в Україні такій особі пенсії за віком, вона не має права на отримання підвищення відповідно до ст.29 Закону №1058-IV.

Як встановлено колегією суддів, позивач до 01.02.2022р. отримував пенсію по лінії Міністерства оборони російської федерації, що підтверджується особистою заявою позивача від 17.04.2023р. та листом ГУ ПФУ в Миколаївській області від 28.03.2024р. №1400-0306-5/27291.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та вважає, що позивач не має права на отримання підвищення до пенсії відповідно до ч.1 ст.29 Закону №1058-IV.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у постановах від 25.09.2018р. у справі №686/10709/17 та від 16.06.2022р. у справі №686/17753/17.

У відповідності до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, що викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи вищезазначені норми чинного законодавства, судова колегія доходить висновку, що спірні дії та рішення відповідача від 05.06.2024р. № 63, відповідно до якого позивачу проведено перерахунок пенсії позивача у зв`язку з уточненням даних в ЕПС і зменшено її розмір до 10340,35 грн. шляхом виключення із загальної суми підвищення пенсії в розмірі - 9495,44 грн, є правомірними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Як наслідок, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 08.05.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко