Справа № 640/2556/22
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2025-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2025 рокусправа № 640/2556/22
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не надання ОСОБА_1 безплатного позачергового щорічного забезпечення у відповідності до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту пільговою санаторно-курортною путівкою до санаторно-курортного закладу Міністерства оборони України;

визнати відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 у наданні ОСОБА_1 як ветерану війни-інваліду війни пільгової санаторно-курортної путівки до санаторно-курортного закладу системи Міністерства оборони України, викладену у листі від 13.12.2021 вих. №16358 протиправною і незаконною;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 щорічно вчиняти певні дії, а саме: щорічно забезпечувати ОСОБА_1 , як інваліда війни безплатною позачерговою пільгою путівкою для військовослужбовців (ветеранів) Збройних Сил України до санаторно-курортного закладу Міністерства оборони України у відповідності до ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, пункту 6 Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 №446).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є особою з інвалідністю другої групи внаслідок війни, пенсіонером Міністерства оборони України та з 04 листопада 2003 року має право на безоплатне щорічне позачергове санаторно-курортне лікування. 07 липня 2021 року він звернувся до відповідача із заявою про надання путівки до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування ІНФОРМАЦІЯ_4 . Листом від 13 грудня 2021 року № 16358 відповідач фактично відмовив у наданні безоплатної путівки, посилаючись на обмежену кількість таких путівок та запропонувавши путівку з частковою оплатою (25%). Позивач вважає таку відмову та бездіяльність щодо незабезпечення його щорічною безоплатною путівкою протиправними, такими, що порушують його права, гарантовані ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та Порядком забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 року № 446. Вказує, що відповідач, як обласний військовий комісаріат (його правонаступник), зобов`язаний забезпечувати його путівками.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечує повністю.

Свою позицію відповідач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 не заперечує виключне право на отримання позивачем санаторно-курортного лікування, однак зазначає, на обмежену кількість позачергових путівок та на черговість їх виділення, яке є похідним щодо черговості їх отримання. Відповідач стверджує, що кількість безоплатних путівок, які виділяються на ІНФОРМАЦІЯ_5 , є обмеженою і значно меншою за кількість пільговиків, які мають право на їх отримання (наводить статистику: 2677 осіб з інвалідністю внаслідок війни на обліку, 169 путівок до санаторію Трускавецький отримано за рік). Таким чином, незважаючи на право позивача, забезпечити його путівкою не було можливості через їх фактичну відсутність у необхідній кількості. Також вказує на те, що позивач у попередні роки (2011-2018) неодноразово користувався правом на отримання путівок. Просить відмовити у задоволенні позову.

На виконання Закону України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 передано судові справи Львівському окружному адміністративному суду

За результатами автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Гулкевич І.З.

Ухвалою суду від 04.02.2025 прийнято справу до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Позивачем подано пояснення щодо актуальності позову та просить:

визнати протиправною та незаконною відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 у наданні ОСОБА_1 як ветерану війни-інваліду війни пільгової санаторно-курортної путівки до санаторно-курортного закладу системи Міністерства оборони України викладену у листі від 13.12.2021 вих. №16358;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 вчинити певні дії, а саме: щорічно забезпечувати ОСОБА_1 , як інваліда війни безоплатною позачерговою пільговою путівкою для військовослужбовців (ветеранів) Збройних Сил України до санаторно-курортного закладу Міністерства оборони України у відповідності до ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, пункту 6 Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 №446).

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи внаслідок війни (посвідчення серії НОМЕР_1 , безтермінове, видане 03.12.2009).

24 червня 2021 року, санаторно-курортна відбіркова комісія ІНФОРМАЦІЯ_5 розглядала питання щодо доцільності видачі путівки позивачу (витяг з протоколу № 8 від 24.06.2021).

07 липня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому безоплатної путівки до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування ІНФОРМАЦІЯ_4 з 20 серпня 2021 року.

Листом від 13 грудня 2021 року № 16358 відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з обмеженою кількістю безоплатних путівок, виділених Міністерством оборони України на ІНФОРМАЦІЯ_3 , забезпечити його безоплатною путівкою у бажаний термін неможливо.

Також було запропоновано розглянути можливість отримання путівки з частковою оплатою її вартості (25%).

Вважаючи відмову у наданні безоплатної путівки щодо щорічного забезпечення такою путівкою протиправною, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, зокрема осіб з інвалідністю внаслідок війни, та гарантії їх соціального захисту визначаються Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року (далі Закон №3551).

Пункт 3 частини першої статті 13 Закону №3551 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги: безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Механізм реалізації цього права визначається Порядком забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 року №446 (далі Порядок № 446).

Відповідно до пункту 4 Порядку №446 путівки надаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок.

Відповідно до пункту 6 Порядку №446, за рахунок коштів, виділених з державного бюджету, безоплатними путівками до санаторно-курортних закладів забезпечуються:

військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, які направляються до санаторно-курортного закладу для продовження лікування відповідно до висновків військово-лікарської комісії після лікування в госпіталях;

особи, які супроводжують до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, які за станом здоров`я потребують сторонньої допомоги відповідно до висновку військово-лікарської комісії, для продовження лікування після стаціонарного лікування в госпіталі (без права на лікування);

військовослужбовці, які проходять строкову військову службу, курсанти (слухачі) вищих військових навчальних закладів та курсанти вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) за наявності медичних показань відповідно до висновку військово-лікарської комісії після лікування в госпіталях;

військовослужбовці, які надають медичну допомогу хворим на активні форми туберкульозу, працюють із живими збудниками туберкульозу чи матеріалами, що їх містять, - щороку (із січня по грудень);

військовослужбовці, які захворіли на туберкульоз унаслідок виконання службових обов`язків, - щороку (із січня по грудень);

інваліди з числа осіб, на яких поширюється дія Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та які отримують пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, - щороку (із січня по грудень);

особи, зазначені у статтях 6-1-6-4 Закону України Про жертви нацистських переслідувань, які отримують пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, - щороку (із січня по грудень);

ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та які отримують пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, з них:

- інваліди війни - позачергово щороку (із січня по грудень);

- інваліди війни І групи та інваліди І групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, в разі направлення на санаторно-курортне лікування та супроводжуюча особа (без права на лікування). Інвалідів війни І групи та інвалідів І групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, не можуть супроводжувати особи, які не досягли 18-річного віку та інваліди І групи;

- учасники бойових дій - щороку (із січня по грудень);

- учасники війни, особи, на яких поширюється дія Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, - один раз на два роки;

- особи, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - першочергово щороку (із січня по грудень).

Аналогічні положення щодо надання путівок в порядку черговості та відповідно до медичних показань містяться і у Інструкції про організацію санаторно-курортного лікування, медичної та медико-психологічної реабілітації у Збройних Силах України, затвердженій наказом Міністерства оборони України від 04 листопада 2016 року № 591, зокрема у пункті 1 Розділу IV.

Позивач стверджує, що його право на щорічне та позачергове забезпечення путівкою є абсолютним і не може обмежуватися обмеженою кількістю путівок.

Відповідач же наполягає, що забезпечення путівками відбувається в порядку черговості у міру надходження путівок.

Суд зазначає, що Закон №3551, маючи вищу юридичну силу, встановлює право осіб з інвалідністю внаслідок війни на безоплатне позачергове щорічне санаторно-курортне лікування. Однак, Порядок № 446 та Інструкція № 591, які є підзаконними нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання та для деталізації механізму реалізації цього права, встановлюють умови та порядок такого забезпечення.

Встановлення у підзаконних актах такого критерію, як у міру надходження путівок, а також ведення черги, не суперечить суті гарантованого законом права, а лише визначає механізм його реалізації в умовах обмеженості відповідного ресурсу (кількості путівок, що виділяються Міністерством оборони України та розподіляються через територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Термін позачергове в даному контексті означає надання переваги особам з інвалідністю внаслідок війни перед іншими категоріями пільговиків при розподілі наявних путівок, а щорічне право на отримання путівки один раз на рік, за умови її наявності та дотримання черговості серед осіб однакової пільгової категорії.

Відповідач у відзиві навів дані про значну кількість осіб, які мають право на позачергове забезпечення путівками (2677 осіб з інвалідністю внаслідок війни на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 ), та про обмежену кількість путівок, отриманих відповідачем для розподілу (загалом 511, з них 169 до санаторію Трускавецький за рік).

Ці дані свідчать про об`єктивну неможливість забезпечити всіх пільговиків путівками одночасно або навіть протягом одного року.

Щодо твердження позивача про розгляд його питання санаторно-курортною комісією 24 червня 2021 року, тобто до його звернення від 07 липня 2021 року, суд зазначає, що це може свідчити про певні процедурні недоліки в роботі комісії, однак саме по собі не спростовує факту обмеженої кількості путівок, на який посилається відповідач як на основну причину відмови.

У листі від 13 грудня 2021 року №16358 відповідач, хоч і послався на обмежену кількість путівок, фактично запропонував позивачу альтернативний варіант отримання путівки з частковою оплатою. Така пропозиція не суперечить законодавству, яке передбачає також можливість забезпечення путівками з частковою оплатою для певних категорій.

Таким чином, відмова відповідача у наданні позивачу безоплатної путівки у листі від 13.12.2021, обґрунтована обмеженою кількістю таких путівок, не може бути визнана протиправною бездіяльністю або протиправним рішенням в розумінні невиконання обов`язку, покладеного законом, оскільки виконання цього обов`язку обумовлено наявністю відповідних путівок.

Дії відповідача щодо ведення обліку та розподілу наявних путівок в порядку черговості відповідають вимогам Порядку № 446 та Інструкції № 591.

Суд не може зобов`язати відповідача надати позивачу путівку, якщо відповідач об`єктивно не має такої путівки у своєму розпорядженні через обмежене фінансування та централізований розподіл путівок Міністерством оборони України. Відповідач ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) є лише органом, що здійснює облік пільговиків та розподіл виділених йому путівок відповідно до встановленого порядку.

Щодо вимоги зобов`язати відповідача щорічно забезпечувати позивача безоплатною путівкою, суд зазначає, що таке зобов`язання на майбутнє не може бути покладено на відповідача, оскільки забезпечення путівками залежить від щорічного бюджетного фінансування та централізованого розподілу путівок, що не перебуває у безпосередній компетенції відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяГулкевич Ірена Зіновіївна