Справа № 440/2454/25
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 р. Справа № 440/2454/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2025, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, по справі № 440/2454/25

за позовом ОСОБА_1

до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції , Державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відповідач-1), державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича (далі відповідач-2), в якому просив:

визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн на підставі постанови від 01.08.2019 ВП №55060994;

визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. від 02.08.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №59704438 та від 01.08.2019 ВП №55060994 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2025 відмовлено у відкритті провадження у справі № 440/2454/25 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка С.В. від 01.08.2019 ВП №55060994 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн.

Повернуто позовну заяву в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича про визнання неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка С.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн на підставі постанови від 01.08.2019 ВП №55060994 та визнання протиправним та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка С.В. від 02.08.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №59704438.

Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2025 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив про невідповідність по справах № 440/2454/25 і № 440/10295/24 як по предмету позову, суб`єктного складу учасників і позовних вимогах. Так, зокрема, заявник зазначає, що позовні вимоги по справі № 440/2454/25 містять вимогу до державного виконавця Ніколенка С.В. щодо визнання неправомірними дії головного державного виконавця ДВС Ніколенка С.В. По справі №440/10295/24 жодних вимог до державного виконавця Ніколенка С.В. не ставиться і стороною по справі його не ставлять. Крім того, до вказаної вимоги позивач проводить виклад обставин щодо вказаних вимог. Також, позивач зазначає, що в частині поновлення пропущеного строку для звернення із адміністративним позовом позивач зазначав, подаючи заяву про поновлення відповідного строку, просив поновити з поважних причин, у тому числі, у зв`язку із запровадженням воєнного стану.

Відповідачі правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ст. 311, 312 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Для усунення недоліків встановлено десятиденний строк з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху та визначено спосіб усунення недоліків - шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин пропуску позивачем строку або інших доказів на підтвердження факту дотримання такого строку.

05.03.2025 до суду надійшла заява, у якій позивач просить суд поновити пропущений строк для оскарження постанови державного виконавця.

В обґрунтування цієї заяви позивач зазначив, що про зміст оскаржуваних постанов по факту протиправних дій державного виконавця, дізнався після його звернення до державного виконавця Ніколенка С.В. 17.02.2025, відповідно до відмітки вказаного державного виконавця на оскаржуваних постановах.

Відмовивляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що в обґрунтування адміністративного позову (у частині визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. від 01.08.2019 ВП №55060994 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн) у справі №440/2454/25 позивачем у позовній заяві зазначено ті ж самі підстави позову, тобто обставини та факти, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги у справі №440/10295/24. Доводам позивача, зазначеним у позовній заяві в межах справи, що розглядається (№440/2454/25), вже надавалася оцінка під час вирішення спору в межах справи №440/10295/24.

Повертаючи позов в частині позовних вимог про визнання неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн на підставі постанови від 01.08.2019 ВП №55060994 та визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. від 02.08.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №59704438, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем десятиденного строку для звернення до суду та відсутності поважних причин такого пропуску.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. від 01.08.2019 ВП №55060994 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 44 КАС України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В силу ч. 2 ст. 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Отже, умовами застосування цієї підстави для відмови у відкритті провадження є тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають) та остаточне вирішення тотожного спору рішенням або постановою суду, ухвалою про закриття провадження в адміністративній справі, яке набрало законної сили.

Необхідно зауважити на тому, що відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі № 9901/432/18 та, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі № 160/8851/19.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2024 ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області в особі відділу примусового виконання рішень Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 01.08.2019, винесену в рамках виконавчого провадження №55060994.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 позов ОСОБА_1 у справі №440/10295/24 залишено без задоволення.

Рішення суду набрало законної сили.

Полтавським окружним адміністративним судом у справі №440/10295/24 надано оцінку доводам позивача щодо добровільного виконання грошового зобов`язання поза виконавчим провадженням, щодо обрахування розміру виконавчого збору, щодо винесення постанови про стягнення виконавчого через півтори року після відкриття провадження та суд дійшов наступних висновків, зокрема:

-у випадках передбачених чинним законодавством, після повернення виконавчого документа або закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця;

-стягнення виконавчого збору не залежить від здійснення державним виконавцем виконавчих дій в межах відповідного виконавчого провадження. Натомість, навіть за відсутності заходів з примусового виконання після завершення виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", у державного виконавця наявний обов`язок винести постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми стягнення за виконавчим документом;

-суд не прийняв до уваги посилання позивача на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, оскільки там застосовано норми Закону України "Про виконавче провадження", які передбачали стягнення виконавчого збору у розмірі 10% суми, що фактично стягнута, тобто до внесення змін Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання";

-твердження позивача щодо протиправності постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №55060994 суд визнав необґрунтованими.

Як вже було зазначено вище, предметом розгляду даної справи №440/2454/25 є: 1) добровільне виконання грошового зобов`язання поза виконавчим провадженням; 2) про винесення постанови про стягнення виконавчого через півтори року після відкриття провадження; 3) про обрахування розміру виконавчого збору.

Таким чином, як у справі № 440/10295/24, так і у справі № 440/2545/25 позовну заяву подано ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови.

Тобто, на час вирішення питання судом про відкриття провадження в даній справі, у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є таке рішення, що набрало законної сили.

В своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що позовні вимоги по справі № 440/2454/25 містять вимогу до державного виконавця Ніколенка С.В. щодо визнання неправомірними дії головного державного виконавця ДВС Ніколенка С.В., а по справі № 40/10295/24 жодних вимог до державного виконавця Ніколенка С.В. не ставиться і стороною по справі його не ставлять., а тому на його переконання, унеможливлює відмову у відкритті провадження у справі за правилами п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України з підстав тотожності даних справ.

Колегія суддів зазначає, що підстави звернення ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами у цій справі та у справі № 440/10295/24 зводяться до того, що позивач вважає протиправною постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. від 01.08.2019 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн., що винесена в межах виконавчого провадження №55060994.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підстави та доводи в обґрунтування позовних вимог щодо протиправності оскаржуваної постанови у виконавчому провадженні в обох справах є аналогічними.

За таких обставин, зазначення позивачем у наведеній справі відповідачем саме державного виконавця, не спростовує висновків суду першої інстанції про тотожність спорів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у справі №440/2454/25 позивачем у позовній заяві зазначено ті ж самі підстави позову, тобто обставини та факти, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги у справі №440/10295/24, а отже, підлягають застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України, на підставі якого необхідно відмовити позивачу у відкритті провадження в даній справі.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн на підставі постанови від 01.08.2019 ВП №55060994 та визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. від 02.08.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №59704438, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, приписами частини першої статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлені статтею 287 КАС України.

Відповідно до частини 2 статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Аналогічні висновки приведено Верховним Судом у постанові від 05 жовтня 2023 року (справа № 480/3895/22).

З матеріалів справи встановлено, що в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою позивач зазначає, що дізнався після його звернення до державного виконавця Ніколенка С.В. 17.02.2025 відповідно до відмітки вказаного державного виконавця на оскаржуваних постановах.

Поряд з тим, як встановлено судом першої інстанції, у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі №440/10295/24 наведено, що постанову про стягнення виконавчого збору від 01.08.2019 ВП №55060994 звернуто до примусового виконання шляхом виведення в окреме провадження, про що державним виконавцем ВПВР винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.08.2019 ВП №59704438.

Відповідно до інформації з програми "Діловодство спеціалізованого суду" вказане рішення суду отримано позивачем нарочно 18.09.2024.

Отже, позивач з 18.09.2024 був обізнаний про наявність постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.08.2019 ВП №59704438.

Окрім того, 06.01.2025 року ОСОБА_1 звертався до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області в особі відділу примусового виконання рішень Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просив:

визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн на підставі постанови від 01.08.2019 ВП №55060994;

визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. від 02.08.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №59704438 та від 01.08.2019 ВП №55060994 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.02.2025 року закрито провадження у справі № 440/15917/24 у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області в особі Відділу примусового виконання рішень Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. від 01.08.2019 ВП №55060994 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн. Залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області в особі Відділу примусового виконання рішень Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 135639,44 грн на підставі постанови від 01.08.2019 ВП №55060994 та визнання протиправним та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. від 02.08.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №59704438.

Водночас, до суду із даним позовом позивач звернувся 24.02.2025 року, тобто з порушенням десятиденного строку звернення до суду, визначеного ч. 2 ст. 287 КАС України.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач є діючим військовослужбовцем ЗСУ, бере участь у бойових діях і виконує всі інші покладені на нього обов`язки, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано до суду відповідних доказів, що він у період, коли в нього виникло право на звернення до суду з даним позовом, брав участь у бойових діях чи в інший спосіб виконував обов`язки військової служби, що унеможливлювало/ускладнювало його звернення до суду з цим позовом у встановлений законом строк. Не надано таких доказів і до апеляційної скарги.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року в адміністративній справі №990/115/22 зроблено висновок, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Водночас, такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Також, позивач в своїй апеляційній скарзі посилався на рішення Полтавського окружного адміністративного суду в адміністративній справі №440/10295/24, в якій позивач оскаржував постанову про стягнення виконавчого збору від 01.08.2019 року, винесену в рамках ВП № 55060994. Розгляд даної справи підтверджує те, що позивачу було відомо про існування оскаржуваних постанов.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.09.2023 у справі № 260/2099/22.

Натомість матеріали справи не містять доказів вжиття позивачем заходів з метою своєчасного оскарження рішення відповідача, як і доказів, які є об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.

Наведені позивачем доводи в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду не змінюють моменту, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення прав, свобод та інтересів, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

За таких обставин, наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду, обґрунтовані у його клопотаннях про поновлення строку звернення до суду, не підтверджують об`єктивну неможливість чи ускладнення для звернення до суду з позовом у встановлений законом строк та не можуть бути визнані поважними.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Право на звернення до суду з позовом виникає, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявником у заяві про поновлення строку не наведено поважних підстав для його поновлення, і такі висновки є обґрунтованими. Доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків суду.

Інші доводи на, які посилався апелянт не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Так, ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України" (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2025 по справі № 440/2454/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій