Справа № 420/330/25
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/330/25
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

Дата і місце ухвалення 22.01.2025р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 15 174 (п`ятнадцять тисяч сто сімдесят чотири) гривні 51 копійку, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої державі в особі військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 10.01.2025 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з ненаданням доказів направлення претензії з вимогою відшкодувати шкоду завдану державі та докази вручення її відповідачу.

На виконання вимог зазначеної ухвали позивач надав заяву про усунення недоліків разом із копією претензії та доказів надсилання претензії та доданих до неї документів відповідачу. Також у поданій заяві позивач зазначив, що доданий до позовної заяви лист № 1907 від 29.07.2024 року хоч і не має назви Претензія, однак по своїй суті є претензією, яку позивач пред`явив відповідачу, оскільки у п. 8 вказаного листа ставилось питання про добровільне відшкодування ОСОБА_1 завданої матеріальної шкоди.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 року позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення суми шкоди, завданої державі повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали норм процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 26.05.2022 року, однак 10.11.2022 року самовільно залишив місце несення служби за місцем розташування підрозділу в умовах воєнного стану та відсутній на службі по теперішній час про що свідчить витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 1365 від 13.07.2023 року про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення частини ОСОБА_1 .

Апелянт вказав на те, що у зв`язку з самовільним залишенням частини військовослужбовцем було втрачено військове майно. За фактом втрати військового майна відповідачем та з метою встановлення винних осіб, наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 203 від 17.07.2024 року було призначене службове розслідування. За результатами службового розслідування було встановлено вину ОСОБА_1 у втраті майна та у зв`язку з чим у спричиненні матеріальної шкоди державі, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 214 від 29.07.2024 року.

В апеляційній скарзі апелянтом зазначено, що 29.07.2024 року на адресу відповідача було надіслано лист з проханням повернути отримане майно, який згідно поштового повідомлення було вручено 12.08.2024 року. Крім того, 13.01.2025 року на адресу відповідача було надіслано письмову претензію. На час подання позову на зазначені лист та претензію відповіді від відповідача на адресу військової частини НОМЕР_1 не надходило, майно відповідачем не повернуто.

Апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно наявності підстав для повернення позовної заяви з тих підстав, що на момент подачі позову не сплив визначений законом строк для досудового врегулювання спору. Позивач посилається на те, що ним в процесі підготовки позовної заяви було виконано всі необхідні дії, які залежали від позивача з метою повідомлення відповідача про необхідність відшкодування завданої шкоди. Крім того, як вказує апелянт, відповідач у справі не є юридичною особою і законодавством не передбачено обов`язкового для позивача досудового врегулювання спору, а достатньо самого факту спричинення матеріальної шкоди для звернення до суду.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції належним чином не обґрунтував своєї позиції, та не зазначив у оскаржуваній ухвалі, яким саме законом встановлено обов`язковість досудового врегулювання спору та його строк

З огляду на викладене апелянт просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 року, а справу передати на розгляд суду першої інстанції.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно частини 4 статті 5 КАС України, суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

За положеннями ст. 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ.

Частиною 3 статті 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» встановлено, що відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування.

Частинами 4 та 5 цієї статті визначено, що відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

У разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом.

Частиною 2 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що посадові (службові) особи, винні в незаконному звільненні зі служби чи переміщенні військовослужбовця, поліцейського, особи рядового та начальницького складу, за шкоду, завдану у зв`язку з виплатами такій особі матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час проходження служби на нижчеоплачуваній посаді, несуть повну матеріальну відповідальність у судовому порядку.

Згідно ст. 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 168 КАС України, позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції.

Статтею 160 КАС України встановлені вимоги до позовної заяви. Так, згідно п.п. 6 ч. 5 ст. 160 КАС України, в позовній заяві зазначаються, зокрема, відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Статтею 17 КАС України передбачено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Статтею 169 КАС України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Частиною 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо: 1) позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; 4) позивач не надав доказів звернення до відповідача для досудового врегулювання спору у випадках, в яких законом визначено обов`язковість досудового врегулювання, або на момент звернення позивача із позовом не сплив визначений законом строк для досудового врегулювання спору.

Судом встановлено, що у поданій позовній заяві військова частина вказувала на те, що 29.07.2024 року відповідачу було надіслано лист з проханням повернути отримане майно, який згідно поштового повідомлення було вручено 12.08.2024 року. Позивач вказав, що на час подання позову відповіді від відповідача на адресу військової частини НОМЕР_1 не надходило, майно відповідачем не повернуто. До позовної заяви позивачем були додані копія листа 29.07.2024 року та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

За обставин даної справи суд першої інстанції залишив позовну заяву військової частини НОМЕР_1 без руху з огляду на те, що за положеннями Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» відшкодування шкоди здійснюється в судовому порядку за позовом, зокрема, військової частини, в разі відмови особи від її добровільного відшкодування. В свою чергу, як вказав суд першої інстанції, в даному випадку позивачем не надано до суду доказів направлення відповідачу претензії з вимогою відшкодувати шкоду завдану державі та докази вручення її відповідачу. При цьому суд першої інстанції дослідив зміст листа № 1907 від 29.07.2024 року, поданий військовою частиною НОМЕР_1 в якості доказів добровільної відмови відповідача відшкодувати шкоду разом із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та дійшов висновку про відсутність доказів добровільної відмови відповідача від відшкодування завданої шкоди, що є передумовою звернення до суду з позовом про стягнення шкоди.

Повертаючи позовну заяву позивачеві, суд першої інстанції вказував на те, що з наданих до суду матеріалів вбачається, що на підставі рапорту командира 3 радіолокаційної роти військової частини НОМЕР_1 , командиром військової частини НОМЕР_1 винесено наказ №203 від 17.07.2024 року «Про призначення службового розслідування за фактом втрати військового майна». Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №214 від 29.07.2024 року «Про результати службового розслідування за фактом втрати військового майна старшим солдатом ОСОБА_1 , оператором 1 радіолокаційного взводу 3 радіолокаційної роти військової частини НОМЕР_1 » встановлена вина військовослужбовця у завданні матеріальної шкоди державі.

Суд вказав на те, що на підставі наказу №214, командиром військової частини НОМЕР_1 складена претензія №63 від 13.01.2025 року, яка направлена 13.01.2025 року засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_1 , що підтверджується копією опису вкладеного Ф.107 та копією накладної №652. Відповідно до відомостей з сайту ПАТ «Укрпошта» станом на 22.01.2025 року, поштове відправлення прибуло у відділення 15.01.2025 року та відповідачем не отримано.

Суд також зазначив, що доказів вручення відповідачу претензії з вимогою відшкодувати шкоду завдану державі до позову не надано, як і доказів відмови його від добровільного відшкодування шкоди. Разом з тим, суд відхилив доводи позивача, що лист №1907 від 29.07.2024 року хоч і не має назви «Претензія», однак по своїй суті є претензією, оскільки у п. 8 ставилось питання про добровільне відшкодування ОСОБА_1 завданої матеріальної шкоди. Окрім цього суд вказав на те, що вказаний лист направлений в рамках проведеного службового розслідування до встановлення наказом про результати службового розслідування вини військовослужбовця та визначення розміру нанесеної шкоди.

З огляду на все вищевикладене, посилаючись на положення пункту 4 частини 4 статті 169 КАС України, суд дійшов висновку, що у відповідача станом на дату звернення до суду строк для добровільного відшкодування шкоди, відповідно до претензії від 13.01.2025 року, не сплинув, що підтверджується роздруківкою з сайту ПАТ «Укрпошта» та наданих позивачем доказів направлення претензії, а тому в даному випадку наявні підстави для повернення позовної заяви позивачу.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Повертаючи позовну заяву позивачеві, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковим досудовим порядком врегулювання спору у даній справі є направлення позивачем претензії особі, яка завдала шкоду. Однак при цьому суд першої інстанції не зазначив жодну норму права, яка б встановлювала обов`язковість досудового врегулювання спору у даній категорії справ шляхом направлення претензії.

Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачає можливість звернення, зокрема, військової частини у випадках, чітко визначених цим Законом, до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої особою, саме у разі відмови такої особи від її добровільного відшкодування. При цьому вказаний Закон не містить положень щодо обов`язковості досудового врегулювання спору шляхом направлення претензії.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач надав докази, які, на його думку, свідчать про фактичну відмову відповідача добровільно відшкодувати шкоду, яким суд першої інстанції надав оцінку на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Слід зазначити, що за висновками Верховного Суду, суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, доказам та встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви не ґрунтується на нормах процесуального законодавства.

Згідно статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Слід зазначити, що суд першої інстанції, посилаючись на положення Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», якими передбачено обов`язкову наявність відмови особи відшкодувати шкоди, не визначив законодавчу підставу звернення позивача до суду з даним позовом та можливість розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства.

Суд не звернув увагу на те, що за загальним правилом, визначеним Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених цим Законом.

Випадки, які передбачають право суб`єкта владних повноважень на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, передбачені у частинах третій, четвертій та п`ятій цієї статті та частині першій статті 12 цього Закону.

Однак в даному випадку суд першої інстанції не встановив, під який випадок підпадає дана справа та якою нормою Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», керувався позивач при зверненні до суду з даним позовом.

Обставини викладені у позовній заяві свідчать про те, що відповідач є військовослужбовцем, який самовільно залишив місце несення служби, у зв`язку з чим військовою частиною проводилось службове розслідування, за результатами якого до ТУ ДБР у м. Миколаєві направлено повідомлення про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до ЄРДР 09.08.2023 року.

В свою чергу за положеннями частини 5 статті 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», у разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом.

Таким чином суд першої інстанції при продовженні розгляду справи першочергово повинен з`ясувати чи наявні у військової частини правові підстави для звернення до суду з даним адміністративним позовом, а також чи підлягає розгляду дана справи за правилами адміністративного судочинства, з урахуванням того, що за наслідками проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення частини 10.11.2022 року військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_2 та старшим солдатом ОСОБА_1 , відповідальними особами військової частини до ТУ ДБР у м. Миколаєві направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до ЄРДР 09.08.2023 року.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому вона підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 р. скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Судді: О.В. Єщенко

О.А. Шевчук