Справа № 520/4791/25
Суддя: Лук'яненко М.О.
Дата ухвалення: 2025-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

09 травня 2025 р. справа № 520/4791/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марини Лук`яненко, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом, в якому просить суд:

1. визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 05.02.2025 р. №3 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

2. зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) від 29.01.2025 р. про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та прийняти рішення з урахуванням періодів навчання 01.09.1968-07.02.1974р. та роботи з 03.04.1974 по 15.04.1998р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки спірні періоди роботи підлягають зарахуванню до загального страхового стажу позивача згідно записів трудової книжки позивача. Позивач вважає, що основним документом, який підтверджує страховий стаж, є трудова книжка, відповідальність за ведення якої несе роботодавець, а тому відповідач неправомірно не зарахував спірні періоди роботи та відмовив у призначення пенсії за віком. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 05.03.2025 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження без виклику учасників справи.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства, у задоволенні позову просив відмовити. При цьому, зазначив, що за результатами розгляду доданих документів не зараховано періоди роботи з 03.04.1974-01.02.1992, оскільки відсутнє перейменування підприємства; з 02.02.1992-15.04.1998, оскільки наявна розбіжність в даті та даті наказу; навчання з 01.09.1968-07.02.1974, оскільки вказаний період перевищує п`ять років. Будь-яких інших документів, які містять відомості про спірні періоди роботи, для підтвердження трудового стажу позивачем не надано. Враховуючи зазначене, вирішено відмовити в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Таким чином, відповідач вважає, що ним правомірно прийнято оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж.

У відповідні на відзив представник позивача підтримав правову позицію, викладену у позовній заяві, та просив суд задовольнити позовні вимоги.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно із положеннями п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Отже, враховуючи вищевикладене, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (далі - позивача, заявник, ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, що підтверджується паспортом громадянина України.

Згідно відомостей, які містяться в трудовій книжці позивача від 10.04.1974 року, має місце наступна інформація про працю у спірний період:

- запис: навчання в Казанському хіміко-технічному інституті ім. Кірова, з 07.09.1968 р. по 25.02.1974 р., на підставі Диплому від 25.02.1974 р. №920375;

- запис №1 від 03.04.1974 року призначена на посаду інженера технолога стажера цех№6, на підставі наказу №338 від 08.04.1974 р. Хімічний завод ім. Г.І. Петровського, м. Петровське, Луганської області, УССР;

- запис №2 від 31.05.1974 р. призначена на посаду майстра дільниці №1 цеху №6, на підставі наказу №565 від 31.05.1974;

- запис №3 від 01.11.1974 р. призначена майстром технологом дільниці №1 цеху №6, на підставі наказу №1353 від 13.12.1974;

- запис №4 від 12.09.1975 р. призначена інженером технологом дільниці №1 цеху №6, на підставі наказу №1035 від 12.09.1975;

- запис №5 від 28.05.1980р. призначена інженером технологом 2 категорії дільниці №1 цеху №6, на підставі наказу №406к від 22.05.1980;

- запис №6 від 24.10.1983 р. призначена інженером технологом 2 категорії техвідділу, на підставі наказу №884к від 21.10.1983;

- запис №7 від 01.07.1987 р. призначена інженером технологом 2 категорії відділу головного технолога, на підставі наказу №398к від 04.07.1987;

- запис №8 від 01.02.1992 р. звільнена в порядку переведення на хімічне об`єднання ім. Г.І. Петровського, на підставі наказу №441 від 25.12.1991;

- запис №9 від 01.02.1992 р. прийнята в порядку переведення інженером-технологом 2 категорії відділу головного технолога з управління, на підставі наказу №44к від 25.12.1991;

- запис №10 від 15.04.1998 звільнена у зв`язку із виходом на пенсію ст. 38 КзпП УРСР, на підставі наказу №23к від 09.02.1998.

Позивач з 1996 року призначена пенсія за віком та видане пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 від 03.07.1996.

Як зазначає позивач у позовній заяві, з 2004 року вона мешкала за межами України разом з прийомною дочкою, яка фінансово допомагала та пенсію з цього часу позивач не отримувала. Згодом, позивач повернулась в м. Харків, до рідного сина.

На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

29.01.2025 позивач звернулась через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до принципу екстериторіальності, заява позивача про призначення пенсії за віком розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням Відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 05.02.2025 №3 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком з посиланням на наступне: за доданими документами не зараховано періоди роботи з 03.04.1974-01.02.1992-відсутнє перейменування підприємства; з 02.02.1992-15.04.1998-розбіжність в даті та даті наказу; навчання з 01.09.1968-07.02.1974- період перевищує п`ять років.

Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Вважаючи протиправним вказане рішення про відмову в призначенні пенсії за віком, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з п.1 ст. 26 Закону № 1058-IV у 2025 році право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 31 року, у 2027 році будуть мати відповідно до н. 2 цієї ж статті, - у віці 63 роки, за наявності страхового стажу від 24 років, - у віці 65 років, за наявності страхового стажу від 15 років.

За змістом частини першої ст. 1 Закону № 1058-IV термін страховий стаж визначений як період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески, а страховий стаж у солідарній системі визначений частиною першою статті 24 Закону як період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абз. 1 ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

За приписами статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі-Закон № 1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Спірним рішенням від 05.02.2025 №3 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком за відсутності необхідного страхового стажу. При цьому, до страхового стажу не зараховано: періоди роботи з 03.04.1974-01.02.1992, оскільки відсутнє перейменування підприємства; з 02.02.1992-15.04.1998, оскільки наявна розбіжність в даті та даті наказу; навчання з 01.09.1968-07.02.1974, оскільки вказаний період перевищує п`ять років.

З цього приводу, суд зазначає наступне:

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

На момент внесення записів до трудової книжки позивача за період з 1968 по 1998 діяв Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженою постановою Державного комітету ради міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати від 09.07.1958 №620, та Інструкція, затверджена постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року №162 (далі - Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

У період внесення записів про періоди роботи позивача, не зараховані відповідачем, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 2.4. Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пункті 2.6 пункту 2 Інструкції № 58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 р. у справі №677/277/17.

Суд зауважує на тому, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Разом з цим, суд зазначає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У постанові Верховного Суду від 11.05.2022 року у справі № 120/1089/19-а, викладена правова позиція, суть якої полягає в тому, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших документах, за внесення яких вона не була відповідальна. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займала особа у той чи інший період роботи, за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист, зокрема щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За даними трудової книжки позивача від 10.04.1974 року, має місце наступна інформація про працю у спірний період:

- запис: навчання в Казанському хіміко-технічному інституті ім. Кірова, з 07.09.1968 р. по 25.02.1974 р., на підставі Диплому від 25.02.1974 р. №920375;

- запис №1 від 03.04.1974 року призначена на посаду інженера технолога стажера цех№6, на підставі наказу №338 від 08.04.1974 р. Хімічний завод ім. Г.І. Петровського, м. Петровське, Луганської області, УССР;

- запис №2 від 31.05.1974 р. призначена на посаду майстра дільниці №1 цеху №6, на підставі наказу №565 від 31.05.1974;

- запис №3 від 01.11.1974 р. призначена майстром технологом дільниці №1 цеху №6, на підставі наказу №1353 від 13.12.1974;

- запис №4 від 12.09.1975 р. призначена інженером технологом дільниці №1 цеху №6, на підставі наказу №1035 від 12.09.1975;

- запис №5 від 28.05.1980р. призначена інженером технологом 2 категорії дільниці №1 цеху №6, на підставі наказу №406к від 22.05.1980;

- запис №6 від 24.10.1983 р. призначена інженером технологом 2 категорії техвідділу, на підставі наказу №884к від 21.10.1983;

- запис №7 від 01.07.1987 р. призначена інженером технологом 2 категорії відділу головного технолога, на підставі наказу №398к від 04.07.1987;

- запис №8 від 01.02.1992 р. звільнена в порядку переведення на хімічне об`єднання ім. Г.І. Петровського, на підставі наказу №441 від 25.12.1991;

- запис №9 від 01.02.1992 р. прийнята в порядку переведення інженером-технологом 2 категорії відділу головного технолога з управління, на підставі наказу №44к від 25.12.1991;

- запис №10 від 15.04.1998 звільнена у зв`язку із виходом на пенсію ст. 38 КзпП УРСР, на підставі наказу №23к від 09.02.1998.

Зазначені записи у трудовій книжці є чіткими, зрозумілими, скріплені печатками та підписами відповідальних осіб.

Суд зазначає, що до матеріалів справи відповідачами не надано доказів того, що спірні записи в трудовій книжці позивача є сфальсифікованими або мають підробний характер, а отже, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для неврахування вказаних періодів роботи, відображених в трудовій книжці позивача.

Водночас, відповідачі не висловили жодних зауважень ані щодо реальності спірних періодів роботи позивача, ані щодо наявності правових підстав для виключення цих періодів трудової діяльності із загальної тривалості страхового стажу.

До того ж, органами пенсійного фонду України в 1996 році вже було визнано право позивача на пенсію за віком та достатність відповідного стажу, оскільки пенсія за віком позичу призначалась та виплачувалась.

Крім того, трудовий стаж за період навчання з 01.09.1968-07.02.1974 підтверджується, окрім записів в трудовій книжці, також Дипломом НОМЕР_3 виданим Казанським хіміко-технічному інституті ім. Кірова, міста Казань, відповідно до якого позивачу присвоєно кваліфікацію Інженера-технолога.

Зазначений диплом надавався пенсійному органу, він містить необхідні підписи, печатки, номери тощо.

Сумнівів щодо дійсності диплому відповідач не має, а лише сумнів терміну навчання більше 5 років.

Суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» №103/98-ВР від 10.02.1998 року, з наступними змінами і доповненнями, а саме ч.1 ст.38 «Гарантії соціального захисту здобувача освіти та випускника закладу професійної (професійно-технічної) освіти», час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Отже, однією з умов для зарахування періоду навчання до страхового стажу є саме працевлаштування за набутою професією.

Як зазначає позивач у позовній заяві, після закінчення навчання вона набула кваліфікацію Інженера-технолога та працевлаштувалася на роботу через 1,5 місяця, з моменту закінчення інституту, на посаду інженера технолога стажера цех№6, на підставі наказу №338 від 08.04.1974 р. на Хімічний завод ім. Г.І. Петровського, м. Петровського, Луганської області (запис в трудовій книжці №1). Позивач не оформлювала академічних відпусток, а проходила навчання безперервно згідно навчальної програми Казанського хіміко-технічного інституту ім. Кірова за спеціальністю «Хімія та технологія органічних сполук азоту». Позивач пройшла навальну програму протягом 5 років та перед захистом диплому мала пройти переддипломну практику на підприємстві, за направленням від якого вона навчалась. Тому строк навчання разом з переддипломною практикою є більше ніж 5 років.

Таким чином, доводи пенсійного органу щодо непідтвердження спірних періодів роботи та навчання, суд вважає безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, спірні періоди роботи та навчання позивача згідно її трудової книжки підлягають врахуванню до страхового стажу позивача.

Окрім того, суд зазначає, що частиною 3 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

До того ж і відповідно абзацу 3 п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1; далі за текстом - Порядок №22-1), у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Проте, у ході розгляду даної справи пенсійний орган не подав жодних доказів та не навів жодних аргументів на підтвердження правомірності дій з приводу нереалізації управлінської функції у порядку наведених норм.

В даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через неможливість перевірки достовірності спірних періодів, у зв`язку з відсутністю уточнених даних.

Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком, не забезпечив реалізацію управлінської функції із дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Отже, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 05.02.2025 №3 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стосовно вимог зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Частина 2 статті 5 КАС України передбачає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникав би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Окрім цього, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. У відповідності до пункту 1 абзацу 1 частини 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як вже встановлено судом та зазначалось вище, всупереч нормам чинного законодавства пенсійний орган не зарахував до страхового стажу позивача періоди навчання з 01.09.1968 по 07.02.1974 та роботи з 03.04.1974 по 15.04.1998, відображені у трудовій книжці позивача.

Відтак, з метою повного та належного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.01.2025 про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до її страхового стажу періоди навчання з 01.09.1968 по 07.02.1974 та роботи з 03.04.1974 по 15.04.1998, з урахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до положень статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.2, 6-11, 14, 77, 78, 139, 241-247, 250, 255, 257-262, 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 05.02.2025 №3 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) від 29.01.2025 про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до її страхового стажу періоди навчання з 01.09.1968 по 07.02.1974 та роботи з 03.04.1974 по 15.04.1998, з урахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині рішення суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Повний текст рішення виготовлено та підписано - 09.05.2025, з урахуванням наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

Суддя Марина Лук`яненко