Справа № 200/8608/24
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року справа №200/8608/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року у справі № 200/8608/24 (головуючий суддя у І інстанції Льговська Ю.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 21 листопада 2024 року № 85 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 за результатами розгляду заяви від 15 листопада 2024 року;

- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового та пільгового стажу за Списком № 2: періоди роботи з 11 жовтня 1989 року по 21 листопада 1990 року, з 22 листопада 1990 року по 05 травня 1992 року;

до страхового стажу: період отримання допомоги по безробіттю з 20 листопада 2008 року по 14 листопада 2009 року, період догляду за дитиною до трьох років відповідно свідоцтв про народження дітей з 01 березня 1994 року по 28 лютого 1997 року, з 17 березня 1988 року по 16 березня 1991 року;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 15 листопада 2024 року на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, яка діяла до ухвалення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII.

В обґрунтування позову зазначила, що 15.11.2024 звернулася з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки досягла необхідного пенсійного віку 50 років та мала необхідний загальний та пільговий стаж за Списком № 2.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 21 листопада 2024 року № 85 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. При цьому відповідачем не зараховано до страхового та пільгового стажу за Списком № 2 вищевказані періоди роботи.

Вказує, що відповідач не врахував рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 та протиправно ухвалив оскаржуване рішення № 85 від 21.11.2024.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 21 листопада 2024 року № 85 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 за результатами розгляду заяви від 15 листопада 2024 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 15 листопада 2024 року на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, яка діяла до ухвалення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, із зарахуванням до страхового та пільгового стажу за Списком № 2: періодів роботи з 11 жовтня 1989 року по 21 листопада 1990 року, з 22 листопада 1990 року по 05 травня 1992 року; до страхового стажу: періоду отримання допомоги по безробіттю з 20 листопада 2008 року по 14 листопада 2009 року, періодів догляду за дитиною до трьох років з 22 червня 1989 року по 10 жовтня 1989 року, з 28 листопада 1996 року по 28 лютого 1997 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат по справі.

Не погодившись з судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги .

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах від 19.07.2024:

Вік Позивача 54 роки 11 місяців.

Страховий стаж становить 19 років 03 місяців 28 днів.

Пільговий стаж позивача за Списком № 1 становить 08 років 05 місяців 20 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

- Періодів роботи з 11 жовтня 1989 року по 21 листопада 1990 року, з 22 листопада 1990 року по 05 травня 1992 року; до страхового стажу (періоди за Списком № 2): періоду отримання допомоги по безробіттю з 20 листопада 2008 року по 14 листопада 2009 року, періодів догляду за дитиною до трьох років з 22 червня 1989 року по 10 жовтня 1989 року, з 28 листопада 1996 року по 28 лютого 1997 року, оскільки згідно з дублікату трудової книжки НОМЕР_1 на титульній сторінці відсутня дата видачі трудової книжки. Для зарахування необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи видані на підставі первинних документів.

Страховий стаж з 24.01.2001 зараховано згідно даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Записи дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 підлягають врахуванню, а періоди роботи з 11 жовтня 1989 року по 21 листопада 1990 року, з 22 листопада 1990 року по 05 травня 1992 року - зарахуванню до страхового стажу, оскільки позивачем не було надано відповідних уточнюючих документів.

Періоди догляду за дитиною до трьох років перетинаються з періодами навчання та роботи

На час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 року, з одного боку, та Законом № 1058-IV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача ГУ ПФУ у Львівській області.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

15 листопада 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

На час звернення позивач досягла 54 років 11 місяців.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 21 листопада 2024 року № 85 позивачу відмовлено в призначенні пенсії відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через недосягнення 55 річного віку, а також через відсутність страхового та пільгового стажу.

Спірним рішенням встановлено, що страховий стаж позивача становить 19 років 03 місяці 28 днів, пільговий 08 років 05 місяців 20 днів (згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу).

Одночасно за формою «Аналіз права» пільговий стаж за Списком № 2 становить 9 років 1 місяць 25 днів.

З огляду на суперечливі дані суд виходить із підрахунку сумарної кількісті місяців за формою РС-право, зарахованих до пільгового стажу за Списком № 2, а саме 113 місяців 20 днів, що відповідає 09 рокам 05 місяцям 20 дням.

Згідно з оскаржуваним рішенням до страхового стажу відповідачем не зараховано періоди за дублікатом трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці відсутня дата видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що позивач на час звернення з заявою про призначення пенсії досягла пенсійного віку 50 років, має необхідний страховий та пільговий стаж, тому має право на призначення пенсії на пільгових умовах з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15) від 23.01.2020.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Загальні умови, порядок нарахування та розмір пенсій визначаються, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VIII, що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20.

На підставі статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

На час первинного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162 (далі Інструкція № 162).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

На підставі пункту 1.4 Інструкції № 162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції № 162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Позивачем надано дублікат трудової книжки серії НОМЕР_1 , де не проставлено дату заповнення трудової книжки, та ксерокопію трудової книжки серії НОМЕР_2 , записи якої відповідають записам дубліката. Ксерокопія містить дату заповнення трудової книжки від 11 жовтня 1989 року, що узгоджується з першим записом про працевлаштування.

На титульному аркуші дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення трудової книжки не проставлена.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Крім того, аналогічні норми містяться і у постанові Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" № 301, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового (пільгового) стажу і на отримання пенсії з їх врахуванням.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Отже, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист при вирішенні питань призначення пенсії.

При цьому, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження права особи на соціальний захист.

Записами № 2-5 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 встановлено, що - 11 жовтня 1989 року позивача прийнято в чавуноливарний цех землеробом ділянки чавуну 2 розряду до Відкритого акціонерного товариства «СКМЗ»; 22 листопада 1990 року - переведено в тому же цеху стриженником ручного формування ділянки сталі; 05 травня 1992 року - звільнено.

За відомостями форми РС-право періоди з 11 жовтня 1989 року по 21 листопада 1990 року, з 22 листопада 1990 року по 05 травня 1992 року не зараховано до пільгового стажу за Списком 2.

Відповідно до пункту 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики від 18 листопада 2005 року № 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Отже, наявність атестації робочих місць за вказаний період не передбачена законодавчо.

Професії землероб, стриженник віднесено до Списку № 2 розділу XV, підрозділ 1 «а», затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР «Про затвердження списків виробництв, цехів, професій та посад, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах» від 22 серпня 1956 року № 1173, а також професія стриженник ручного формування віднесена до Списком № 2 розділу XIV, підрозділ 1 «а», 2150100а-18867, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад та показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення» від 26 січня 1991 року № 10.

Таким чином, аналіз норм законодавства та відомостей трудової книжки свідчить про зайнятість позивача повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, які віднесено до Списку № 2.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що записи дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 підлягають врахуванню, а періоди роботи з 11 жовтня 1989 року по 21 листопада 1990 року, з 22 листопада 1990 року по 05 травня 1992 року зарахуванню до страхового та пільгового стажу.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 11 Порядку № 637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Свідоцтвами про народження дітей позивача серії НОМЕР_3 , НОМЕР_4 визначено наступні дати народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Три роки з дня народження дітей охоплюють періоди з 17 березня 1988 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 01 березня 1994 року по 28 лютого 1997 року.

Вказані періоди перетинаються з періодами навчання та роботи.

Частина періоду з 17 березня 1988 року по 16 березня 1991 року, а саме період з 17 березня 1988 року по 21 червня 1989 року зарахований відповідачем до страхового стажу як навчання, наступна частина періоду, а саме період з 11 жовтня 1989 року по 16 березня 1991 року визначений записами трудової книжки як період працевлаштування, якому вище надано оцінку судом.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що тільки в період з 22 червня 1989 року по 10 жовтня 1989 року позивач не працювала до досягнення дитиною 3-річного віку.

За загальним правилом статті 24 Закону № страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частина періоду з 01 березня 1994 року по 28 лютого 1997 року, а саме період з 01 березня 1994 року по 27 листопада 1996 року, визначена записами трудової книжки як період працевлаштування.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що тільки в період з 28 листопада 1996 року по 28 лютого 1997 року позивач не працювала до досягнення дитиною 3-річного віку.

Отже, суд першої інстанції вірно виснував, що відсутні підстави для зарахування спірних періодів у цілому як періодів догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми. Зарахуванню підлягають частини періодів з 22 червня 1989 року по 10 жовтня 1989 року, з 28 листопада 1996 року по 28 лютого 1997 року як періоди догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми.

Щодо періоду отримання допомоги по безробіттю суд зазначає наступне.

Після 1 січня 2004 року до страхового стажу зараховують періоди, коли людина перебувала на обліку в центрі зайнятості і отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) або матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації (стаття 24 Закону № 1058-IV).

Записами № 36, 37 вкладишу до трудової книжки від 16 квітня 2008 року підтверджується, що позивач у зазначений період перебувала на обліку в центрі зайнятості і отримувала допомогу по безробіттю.

Отже, вказаний період підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Таким чином, відмова управління ПФУ в призначенні позивачу, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею віку 55 років, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 21 листопада 2024 року № 85 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 за результатами розгляду заяви від 15 листопада 2024 року.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 15 листопада 2024 року на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, яка діяла до ухвалення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, із зарахуванням до страхового та пільгового стажу за Списком № 2: періодів роботи з 11 жовтня 1989 року по 21 листопада 1990 року, з 22 листопада 1990 року по 05 травня 1992 року; до страхового стажу: періоду отримання допомоги по безробіттю з 20 листопада 2008 року по 14 листопада 2009 року, періодів догляду за дитиною до трьох років з 22 червня 1989 року по 10 жовтня 1989 року, з 28 листопада 1996 року по 28 лютого 1997 року.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Як визначено пунктами 3 та 8 частини шостої статі 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року у справі № 200/8608/24 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року у справі № 200/8608/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 12 травня 2025 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 12 травня 2025 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв