Справа № 990/224/23
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

05 травня 2025 року

м. Київ

справа № 990/224/23

адміністративне провадження № П/990/224/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Гончарової І.А.,

суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., Юрченко В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання - Загороднього А.А.,

представника позивача - Трохимчука О.І.,

представника відповідача - Саввіна С.С.,

представника Рада національної безпеки і оборони України - не з`явився,

представника Служби безпеки України - Скрипнікова Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування Указу від 12 травня 2023 року № 279/2023 в частині,

У С Т А Н О В И В:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

22 вересня 2023 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - Президент України, відповідач), в якій просить визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 12 травня 2023 року № 279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 травня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» з моменту його прийняття в частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) щодо ОСОБА_1 (пункт 24 Додатка 1 до рішення).

II. РУХ СПРАВИ

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 вересня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Гончарова І.А.- головуючий суддя, судді: Бившева Л.І., Олендер І.Я., Ханова Р.Ф., Юрченко В.П.

Верховний Суд ухвалою від 27 вересня 2023 року відкрив провадження в цій адміністративній справі, залучив до участі у справі Раду національної безпеки і оборони України, Службу безпеки України як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін на 30 жовтня 2023 року о 12 год. 30 хв.

09 жовтня 2023 року Служба безпеки України звернулася до Суду із заявою та просила продовжити процесуальний строк для подання доказів у справі до 30 жовтня 2023 року, яку Верховний Суд ухвалою від 12 жовтня 2023 року задовольнив.

19 жовтня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову.

25 жовтня 2023 року Служба безпеки України звернулася до Суду з клопотанням, в якому просила продовжити процесуальний строк для подання доказів та відкласти судове засідання, що призначене на 30 жовтня 2023 року о 12 год. 30 хв.

30 жовтня 2023 року Службою безпеки України подано до Суду пояснення, в яких третя особа зазначила, що оскаржуваний Указ від 12 травня 2023 року № 279/2023 видано Президентом України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

В судовому засіданні 30 жовтня 2023 року задоволено клопотання Служби безпеки України про продовження процесуального строку для подання до суду доказів та відкладення судового засідання. У справі оголошено перерву до 04 грудня 2023 року о 12 год. 30 хв.

20 листопада 2023 року Служба безпеки України звернулася до Суду з клопотанням, в якому просила продовжити процесуальний строк для подання доказів та відкласти судове засідання, що призначене на 04 грудня 2023 року о 12 год. 30 хв. В обґрунтування заявленого клопотання третя особа зазначала, що триває процес отримання інших документальних матеріалів, що містять інформацію щодо фактичних обставин, які стали підставою для застосування санкцій, та підтверджують правомірність застосування вказаних заходів.

В судовому засіданні 04 грудня 2023 року задоволено клопотання Служби безпеки України та оголошено у справі перерву до 12 лютого 2024 року о 12 год. 00 хв.

15 грудня 2023 року Службою безпеки України надіслано до Суду матеріали (документи з грифом обмеження доступу «для службового користування»), які використовувалися при підготовці пропозицій про застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до фізичної особи ОСОБА_1

09 лютого 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на більш пізній строк у зв`язку з тим, що адвокат Трохимчук О.І., який здійснює представництво інтересів позивача в цій справі, 12 лютого 2024 року з об`єктивних причин не зможе бути присутнім у судовому засіданні у зв`язку з відрядженням за межі м. Києва.

З огляду на це в судовому засіданні 12 лютого 2024 року оголошено перерву до 08 квітня 2024 року о 12 год. 00 хв.

В судовому засіданні 08 квітня 2024 року задоволено клопотання позивача про залучення до матеріалів справи додаткових пояснень, а також клопотання відповідача про надання часу для ознайомлення з матеріалами справи. У справі оголошено перерву до 03 червня 2024 року о 12 год. 30 хв.

Розгляд справи 03 червня 2024 року не відбувся у зв`язку з відсутністю складу колегії суддів. Справу призначено на 15 липня 2024 року о 12 год. 00 хв.

В судовому засіданні 15 липня 2024 року учасники справи надали пояснення щодо змісту позовних вимог, після чого у справі оголошено перерву до 09 вересня 2024 року о 12 год. 30 хв.

В судовому засіданні 09 вересня 2024 року досліджено матеріали справи та оголошено перерву до 04 листопада 2024 року о 12 год. 00 хв.

Розгляд справи 04 листопада 2024 року не відбувся у зв`язку з відсутністю складу колегії суддів. Справу призначено на 20 січня 2025 року о 12 год. 00 хв.

Розгляд справи 20 січня 2025 року не відбувся у зв`язку з відсутністю складу колегії суддів. Справу призначено на 14 квітня 2025 року о 12 год. 00 хв.

14 квітня 2025 року від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи без мотивування поважності причин неможливості прибуття його представника до Суду, у зв`язку з чим в судовому засіданні визнано неповажною неявку представника ОСОБА_1 та у справі оголошено перерву до 05 травня 2025 року о 12 год. 00 хв.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

16 травня 2023 року в газеті «Урядовий кур`єр» опубліковано Указ Президента України від 12 травня 2023 року № 279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 травня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», згідно з пунктом 24 Додатка 1 «Фізичні особи, до яких застосовуються персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції)» якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, відомості згідно з Єдиним державним реєстром платників податків Російської Федерації: ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_1 , включений до переліку фізичних осіб, до яких застосовуються строком на п`ять років такі обмежувальні санкції:

1) блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними;

2) обмеження торговельних операцій (повне припинення);

3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення);

4) запобігання виведенню капіталів за межі України;

5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань;

6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами;

7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах;

8) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона);

9) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності;

10) заборона на набуття у власність земельних ділянок.

ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Мотивуючи заявлений адміністративний позов, ОСОБА_1 зазначає, що будь-які правові і фактичні підстави для застосування до нього санкцій рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 12 травня 2023 року, введеним у дію Указом від 12 травня 2023 року № 279/2023, відсутні.

На переконання позивача, наявність реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться в статті 3 Закону України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII «Про санкції» (далі - Закон № 1644-VII), є оціночним поняттям, а достатність підстав вважати існування такої реальної чи потенційної загрози передбачає певну межу дискреції, водночас така дискреція не є обмеженою, адже рішення Ради національної безпеки і оборони України, Укази Президента про ведення в дію рішень Ради національної безпеки і оборони України повинні відповідати правовим актам вищої сили - законам України. У будь-якому випадку, незважаючи на певний обсяг власного розсуду, яким наділені компетентні органи влади під час прийняття рішення про застосування санкцій, останні повинні дотримуватися процедури та процесуальних вимог, серед яких обов`язок провести ретельний аналіз підстав для застосування санкцій.

На адвокатські запити, скеровані на адресу Служби безпеки України, Ради національної безпеки і оборони України чи Офісу Президента України, позивач так і не отримав відповідей, де б пояснювалося, на яких підставах до нього застосовано санкції.

Натомість позивач стверджує, що не вчиняв жодних дій, які б могли потенційно бути сприйняті Службою безпеки України та Радою національної безпеки і оборони України, а згодом і Президентом України, як загроза національній безпеці тощо та стати підставами для застосування санкцій.

ОСОБА_1 звертає увагу, що починаючи з 2018 року не проживає постійно на території Російської Федерації. З 20 жовтня 2018 року позивач є громадянином Ізраїлю та платником податків в Ізраїлі. Станом на 2022 рік, у зв`язку з тривалою відсутністю проживання в Росії, ОСОБА_1 не вважався податковим резидентом Російської Федерації та, відповідно, не сплачував жодних податків до бюджету країни-агресора. Таким чином, позивач не спрямовував жодних фінансових ресурсів, які б могли потенційно бути використані владою Росії з метою підтримки збройної агресії проти України. ОСОБА_1 не підтримує існуючий політичний режим в Росії, засуджує збройну агресію Російської Федерації проти України, визнаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність нашої держави.

Відповідач, обґрунтовуючи відзив на позовну заяву, зазначає, що Президент України, видаючи Указ від 12 травня 2023 року № 279/2023 в оскаржуваній частині, реалізував свої конституційні повноваження в порядку та на підставі законодавства України, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто пропорційно.

Служба безпеки України в наданих до Суду поясненнях вказує, що твердження позивача про те, що оспорюваний Указ Президента України є необґрунтованим, не відповідає вимогам правомірності рішення суб`єкта владних повноважень та вимогам законності, а також позбавляє ОСОБА_1 права на ефективний судовий захист, прийнятий з порушенням статті 3 Закону № 1644-VII, спростовується нормами чинного законодавства України та судовою практикою з цього питання. Третя особа наголошує на тому, що дані (інформація), які слугували приводом для застосування санкцій до позивача, Служба безпеки України зібрала з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів відповідно до мети їх застосування згідно зі статтею 1 Закону № 1644-VII.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами частини першої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Повноваження Президента України визначені в статті 106 Конституції України, згідно з пунктом 31 якої він здійснює інші повноваження, визначені Основним Законом України.

Пунктом 28 частини першої статті 106 Конституції України визначено, що Президент України створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.

Конституційно-правовий статус інституту Президента України базується на правилах та нормах, які регулюють положення Глави держави в механізмах державного управління. Порядок діяльності Президента України, його повноваження, взаємодія з іншими органами державної влади та місцевого самоврядування нормативно встановлені.

Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання як Конституції, так і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Зі свого боку, компетенція та функції Ради національної безпеки і оборони України визначаються Конституцією України та законом.

За правилами статті 107 Конституції України Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. Рада національної безпеки і оборони України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Головою Ради національної безпеки і оборони України є Президент України. Рішення Ради національної безпеки і оборони України вводяться в дію указами Президента України.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 10 Закону України від 05 березня 1998 року № 183/98-ВР «Про Раду національної безпеки і оборони України» рішення Ради національної безпеки і оборони України приймаються не менш як двома третинами голосів її членів. Прийняті рішення вводяться в дію указами Президента України. Рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону № 1644-VII з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи.

Санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність.

Згідно зі статтею 2 Закону № 1644-VII правову основу застосування санкцій становлять Конституція України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закони України, нормативні акти Президента України, Кабінету Міністрів України, рішення Ради національної безпеки і оборони України, відповідні принципи та норми міжнародного права.

За правилами частин першої, другої статті 3 Закону № 1644-VII підставами для застосування санкцій є:

1) дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших субєктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод;

2) резолюції Генеральної Асамблеї та Ради Безпеки Організації Об`єднаних Націй;

3) рішення та регламенти Ради Європейського Союзу;

4) факти порушень Загальної декларації прав людини, Статуту Організації Об`єднаних Націй.

Застосування санкцій ґрунтується на принципах законності, прозорості, об`єктивності, відповідності меті та ефективності.

Підставою для застосування санкцій також є вчинення іноземною державою, іноземною юридичною особою, юридичною особою, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземцем, особою без громадянства, а також суб`єктами, які здійснюють терористичну діяльність, дій, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, стосовно іншої іноземної держави, громадян чи юридичних осіб останньої (частина третя статті 3 Закону № 1644-VII).

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 11, 19, 24-1 частини першої статті 4 Закону № 1644-VII видами санкцій згідно із цим Законом є, зокрема:

- блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними;

- обмеження торговельних операцій;

- обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України;

- запобігання виведенню капіталів за межі України;

- зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань;

- припинення дії або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, припинення дії чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами;

- заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах;

- заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона);

- заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності;

- заборона на набуття у власність земельних ділянок.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1644-VII пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України.

Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання (частина третя статті 5 Закону № 1644-VII).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі № 9901/348/21 сформулювала такі висновки.

Закон № 1644-VII є регулятивним нормативним актом, який встановлює (запроваджує) ряд обмежень на демократичну участь у випадку загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також задля протидії терористичній діяльності.

Цей Закон, як можна побачити зі змісту наведених вище його приписів, дозволяє обмежувати певні права та свободи (право власності, право на підприємницьку діяльність тощо), не змінюючи при цьому провідних (ключових) цінностей, що становлять основу Конституції України.

За цим актом держава має легітимну можливість відступати від певних гарантованих конституційних прав, але водночас для того, щоб запобігти загрозам державного свавілля чи авторитаризму, повинна застосовувати обмежувальні заходи (санкції) винятково, тимчасово, використовувати їх як крайній і як необхідний (невипадковий) захід. Повинна застосовувати їх співмірно з тими загрозами національним інтересам, національній безпеці чи для протидії терористичній діяльності, яким держава намагається запобігти з їхньою поміччю.

Оскільки обмежувальні заходи є чутливими для осіб, до яких вони можуть бути застосовані, та мають відповідати певним стандартам обмеження основних прав, одним з яких є забезпечення балансу між потребами національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності держави, з одного боку, та демократії і прав людини, з другого, у цьому Законі визначені види обмежувальних заходів (санкцій), підстави їхнього застосування, окреслено коло осіб, до яких вони застосовуються, а також за яких умов. Встановлені органи державної влади, які вносять пропозиції про застосування санкцій, інституція, яка приймає рішення про їхнє застосування, та порядок, за яким втілюються ці заходи.

Позаяк главою держави і гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод людини і громадянина є Президент України, беручи до уваги, що використання санкцій в особливий спосіб перебуває на межі втручання в права особи, гарантовані Конституцією України, Закон № 1644-VII передбачає, що рішення щодо застосування певного виду санкцій приймається Радою національної безпеки і оборони України та вводиться в дію указом Президента України, на якого власне й покладається відповідальність гарантувати як національні інтереси, національну безпеку, суверенітет і територіальну цілісність України, так і принципи правової держави, права і свободи людини і громадянина.

У цьому сенсі Закон № 1644-VII досить чітко і передбачувано визначав підстави, умови, мету застосування санкцій.

Відтак, Президент України, видавши оскаржуваний Указ, реалізував владні управлінські функції в межах власних конституційних повноважень.

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача про відсутність законних підстав для застосування санкцій, оскільки пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII чітко зазначено, що підставою для застосування санкцій є дії суб`єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

Тобто, в такому випадку достатньо встановлення компетентними і повноважними органами держави не лише реальної загрози в діях певного суб`єкта, а й прихованої, яка за певних умов може стати реальною.

Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України, визначає достатність підстав для застосування санкцій та необхідність їх застосування, з метою невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам та безпеці України, несе відповідальність за їхню об`єктивність, відповідність меті та ефективності, а також дотримання іншим принципам застосування санкцій відповідно до частини другої статті 3 Закону № 1644-VII.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 січня 2021 року у справі № 9901/405/19 дійшла висновку, що наявність реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону № 1644-VII, безумовно є оціночним поняттям, а достатність підстав вважати існування такої реальної чи потенційної загрози передбачає певну межу дискреції.

Уводячи в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України про такі санкції, Президент як гарант Конституції України, якому народом України надано представницький мандат та якому Конституцією України надано повноваження вводити в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, має самостійно оцінити наявність та достатність підстав для введення такої санкції.

Судовий контроль за таким рішенням є обмеженим, оскільки суд, з одного боку, не може за Президента повторно оцінити наявність та достатність підстав для введення таких санкцій в межах його дискреції (що означало б порушення принципу розподілу влади), але, з іншого боку, суд може перевірити дотримання меж такої дискреції та процедури введення санкцій.

Дотримуючись положень конституційного принципу «розподілу влади», який не передбачає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, Суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає в гарантуванні дотримання прав та інтересів фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Разом з тим, оскаржуваний Указ є способом реалізації Президентом України конституційних повноважень у сфері національної безпеки, які відповідно до Закону № 1644-VII скеровані на реалізацію суверенного права України на захист її національних інтересів і національної безпеки, недопущення, в тому числі, експропріації власності держави, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку.

Вирішуючи питання пропорційності застосованих заходів, слід зазначити, що прийняте стосовно позивача рішення безумовно є втручанням держави в його право мирного володіння майном, однак, у такому випадку необхідно проаналізувати співвідношення державного суверенітету і права власності, тобто співвідношення публічних інтересів держави України і приватних інтересів конкретного власника та встановити пропорційність втручання в такому випадку в право власності. Це може і має бути предметом судового контролю.

Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

До спірних правовідносин є застосовною стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Положеннями частини сьомої статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди, зокрема, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Втручання держави в право позивача на мирне володіння своїм майном ґрунтується на вимогах, зокрема, Закону № 1644-VIІ.

Оспорюваний Указ Президента України містить спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), метою застосування яких є невідкладне та ефективне реагування на наявні потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України. Такі санкції за своєю правовою природою є адміністративними (економічними) запобіжними заходами, які мають превентивний характер.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Вказані обставини фактично не заперечуються й самим позивачем. Зокрема, в поясненнях, поданих до Суду 05 квітня 2024 року, ОСОБА_1 зазначив, що станом на дату подання цих пояснень, тобто 05 квітня 2024 року, він вийшов зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «УДОБНЬІЙ МАРШРУТ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТ ОТЕЛИ», наразі у нього відсутні будь-які зв`язки з Російською Федерацією, у тому числі з юридичними особами, зареєстрованими на її території.

Тобто, станом на момент прийняття оспорюваного Указу від 12 травня 2023 року № 279/2023 позивач був учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «УДОБНЬІЙ МАРШРУТ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТ ОТЕЛИ», що останнім не спростовується.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.

Ураховуючи встановлені компетентними органами дії позивача та їх оцінку для національних інтересів, Суд уважає застосовані обмежувальні заходи пропорційними та необхідними для невідкладного та ефективного реагування на реальні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України.

Ознак порушення меж дискреції Президента України при вирішенні питання достатності підстав і доказів для введення таких санкцій Судом не встановлено.

Таким чином, за встановлених у цій справі обставин і правового регулювання спірних відносин Суд дійшов висновку, що відповідач прийняв Указ від 12 травня 2023 року № 279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 травня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» у частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) щодо ОСОБА_1 (пункт 24 Додатка 1 до рішення) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Президент України реалізував свої конституційні повноваження в порядку та на підставі законодавства України, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто пропорційно, а отже, підстави для задоволення позову відсутні.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Абзаци 39, 96-105, 108-110 мотивувальної частини цього судового рішення містять службову інформацію.

Керуючись статтями 2, 22, 241 - 246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування Указу від 12 травня 2023 року № 279/2023 в частині відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складене та підписане 06 травня 2025 року.

Головуючий суддя І. А. Гончарова

Судді Л. І. Бившева

І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова

В. П. Юрченко