Справа № 160/2772/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 рокуСправа №160/2772/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу №109/24 від 18.11.2024р., -

УСТАНОВИВ:

27.01.2025р. (згідно штепмеля поштового зв`язку) Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненого позову від 25.02.2025р., просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення №109/24 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу від 18.11.2024 року винесене відповідачем відносно позивача.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що за оспорюваним рішенням за недотримання встановлених законом вимог до змісту реклами, розповсюдженої з порушенням вимог Закону України «Про рекламу», на неї накладено штраф у розмірі 5083 грн. Позивачка вважає таке рішення протиправним, таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав, а саме: 1) вимога від 28.10.2024р. №Вих-5.4/16444, у якій було одночасно повідомлено про розгляд справи 18.11.2024р., була доставлена їй поштою лише 24.11.2024р., що призвело до порушення відповідачем процедури, встановленої ч.2 ст.26 Закону України «Про рекламу» та можливості ознайомитися з протоколом про порушення вимог законодавства, надавати обґрунтовані пояснення щодо незгоди з позицією відповідача та захистити свої права; 2) рішення про початок розгляду справи відповідачем не приймалося в порушення вимог п.11 Порядку №693; 3) під час винесення спірного рішення факти вчиненого порушення відповідачем не доведено, оскільки з наданого фотознімку не вбачається відповідність викладених у протоколі та рішенні порушень дійсним обставинам зображеним на фотознімку; 4) з урахуванням правової позиції Верховного Суду, сформованої у період 2021-2022р.р., відповідач при проведенні заходу державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про рекламу повинен був дотримуватися вимог порядку його проведення, встановленого Законом №877-У, зокрема, видати наказ, оформити посвідчення на перевірку, перед початком заходу (контролю) пред`явити та надати його позивачці, чого відповідачем зроблено не було, такий захід був проведений за відсутності позивачки, акт уніфікованої форми не складався, що є порушенням відповідачем процедури, встановленої Законом №877-У; 5) у період дії воєнного стану відповідач має право проводити лише позапланові заходи державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про рекламу за наявності та на підставі рішення центрального органу виконавчої влади у відповідній сфері, проте, доказів наявності такого рішення відповідачем не надано, що є порушенням постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2022р. №303; 6) на банерах, які розміщені на магазині «ТЕОDЕМ» з вересня 2024р., містилась інформація про дату початку та кінця проведення знижок у розмірі 50%, що підтверджується актом від 18.12.2024р., натомість, відповідачем жодних доказів, якими були банери під час їх візиту не надано, тому позивач вважає, що банери, розміщені на магазині, який є точкою продажу цих товарів, не є рекламою в розумінні ч.7 ст.8 Закону України «Про рекламу». На переконання позивачки, вищенаведене свідчить про те, що відповідач допустив процедурні порушення, які не можна вважати формальними та які свідчать про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення, як такого, що не відповідає критеріям правомірності та обґрунтованості в контексті ч.2 ст.2 КАС України. Така позиція позивачки вмотивована і численними правовими позиціями Верховного Суду, наведеними у позові. У відповіді на відзив позивачка послалася на ті ж самі обставини і підстави, які містяться і у позові (а.с.1-5, 46-53).

Ухвалою суду від 05.02.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 06 березня 2025 року та зобов`язано, зокрема, відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження дотримання відповідачем процедури проведення перевірки, встановленої Законом №877-У з урахуванням правових позицій Верховного Суду та з урахуванням ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.17).

11.02.2025р. на виконання вищенаведених вимог ухвали суду відповідачем через систему «Електронний суд» подано відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову позивачці відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що 25.10.2024р. посадовою особою відповідача під час здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу в м. Кривий Ріг було встановлено порушення законодавства про рекламу ФОП ОСОБА_1 (позивачкою у справі) про що був складений протокол №109/24 від 25.10.2024р., в якому встановлено порушення вимог ч.4 ст.8 Закону України «Про рекламу» «реклама про зниження ціни на товар, про розпродаж повинна містити відомості про місце, дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж, а також про співвідношення розміру нової ціни до попередньої ціни реалізації товару або про розмір знижки», при розміщенні 3-х рекламних банерів на фасаді магазину «ТЕОDЕМ»: «-50%», без зазначення відомостей про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж, за адресою: просп. Університетський (Гагаріна), буд. 27, м. Кривий Ріг. Щодо доводів позивачки про не надання відповідачем доказів, якими були банери під час їх візиту, то відповідач вказав, що станом на 25.10.2024р. на фото (доданому до відзиву на позов) видно, що 3 рекламні банери на фасаді магазину «ТЕОDЕМ» не містять відомостей про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж за вказаною адресою. З приводу порушення процедури проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання позивачкою як суб`єктом господарювання, вимог законодавства про рекламу, то відповідач вказав на те, що приписи Закону №877-У на відносини, пов`язані з контролем за дотриманням законодавства про рекламу, не поширюються, а відтак, складання акту фіксації ознак порушення вимог законодавства щодо умов виробництва та розповсюдження реклами не є результатом перевірки господарської діяльності позивачки (постанова Верховного Суду від 02.11.2021р. у справі №916/214/20). Відповідно, на переконання відповідача, останній наділений повноваженнями та функціями контролю за дотриманням законодавства України про рекламу тільки згідно до приписів Закону України «Про рекламу» та Порядком №693. Щодо належного повідомлення позивачки про розгляд справи то відповідач зазначив, що на адресу позивачки засобами поштового зв`язку було направлено Вимогу №Вих-5.4/16444 від 28.10.2024р., в якій зазначалося про необхідність явки до відповідача та надання копій документів у термін 18.11.2024р. о 10:00 годині, що підтверджено копією фіскального чеку про направлення рекомендованого листа №040 о 15:20 год., а отже, позивачка була належним чином повідомлена про розгляд справи 18.11.2024р., а саме: за 19 днів до дати розгляду справи, тому вважає, що порушення термінів направлення вимоги з боку відповідача не було. Щодо посилань позивачки на постанову КМУ від 13.03.2024р. №303, то вона не може братися до уваги, оскільки її приписи не стосуються регулювання питання здійснення заходів щодо дотримання законодавства про рекламу, органам у справах захисту права споживачів право здійснювати планові та позапланові заходи державного нагляду, а саме: перевірки, ревізії, огляди, обстеження та інші подібні дії, не надано. З приводу заперечень позивачки про те, що відповідачем згідно п.11 Порядку 693 не приймалося рішення про початок розгляду справи, то ці доводи спростовуються тим, що таке рішення було прийнято за №109/24 від 25.10.2024р., яке додане до відзиву на позов. З приводу доводів позивачки, що на банерах, які розміщені на магазині, містилася інформація про дату початку та кінця проведення знижки «-50%», що підтверджено актом від 18.12.2024р., то відповідач зазначив, що згаданий акт не спростовує наявного порушення законодавства про рекламу, яке було зафіксоване станом на 25.10.2024р. та вчасно (до дати розгляду справи 18.11.2024р.) не виправлено позивачкою, тому просив суд не брати даний акт до уваги. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що Головне управління у даних правовідносинах діяло в межах повноважень відповідно до законодавства та встановленої законом процедури. У запереченнях на відповідь на відзив від 06.03.2025р. відповідач додатково зазначив, що позивачка протягом 19 днів мала можливість отримати вимогу та реалізувати своє право на захист та надання пояснень, але у зазначений у Вимозі від 28.10.2024р. день до Головного управління не з`явилася (а.с.21-26, 57-59).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з великим навантаженням судді, перебуванням у щорічній відпустці у квітні 2025р. та, як наслідок об`єктивною неможливістю розгляду даної справи, у строки, визначені процесуальним законодавством, ухвалою суду від 12.05.2025р. строк розгляду даної справи було продовжено до 12.05.2025р. згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.68).

Таким чином, дана адміністративна справи вирішується 12.05.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , основним видом діяльності її є 47.71- роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах, що підтверджується копією Витягу з ЄДРПОУ на 25.12.2024р., наявного у справі (а.с.7,33-34).

25.10.2024р. під час здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу у місті Кривому Розі посадовою особою відповідача було встановлено порушення вимог ч.4 ст.8 Закону України «Про рекламу»: «реклама про зниження ціни на товар, про розпродаж повинна містити відомості про місце, дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж, а також про співвідношення розміру нової ціни до попередньої ціни реалізації товару або про розмір знижки» при розміщенні 3-х рекламних банерів про зниження ціни на товар на фасаді магазину «ТЕОDЕМ»: «-50%», без зазначення відомостей про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж, за адресою: просп. Університетський (Гагаріна), буд. 27, місто Кривий Ріг про що було складено Протокол №109/24 про порушення законодавства про рекламу від 25.10.2024р., копія якого наявна у справі (а.с.36).

Зі змісту згаданого протоколу видно, що до нього було додані матеріали: фотокопії рекламних сюжетів (а.с.36).

На підставі згаданого Протоколу про порушення законодавства про рекламу від 25.10.2024р., посадовою особою відповідача було прийнято рішення №109/24 про початок розгляду справи про порушення законодавства про рекламу відносно ФОП ОСОБА_1 магазину «ТЕОDЕМ» просп. Університетський (Гагаріна), буд. 27 м. Кривий Ріг, що підтверджується копією наведеного рішення, наявного у справі (а.с.38).

Надалі, 29.10.2024р. відповідачем на дві адреси позивачки ( АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ) було надіслано Вимогу №Вих-5.4/16444 від 28.10.2024р. про необхідність надання належним чином завірених копій документів, а також позивачку запрошено на розгляд матеріалів справи про порушення законодавства про рекламу, яке було призначене на 18.11.2024р. о 10:00 годині, про що свідчать копія відповідної Вимоги та копія фіскального чеку Укрпошти про її відправлення №040 (а.с.8, 30-31).

Зазначене поштове відправлення №040 прибуло на адресу позивачки у відділення 50074 м. Кривого Рогу 31.10.2024р. та було отримане нею 24.11.2024р., що підтверджується роздруківкою трекінгу про відстеження відправлення від 25.12.2024р., наявного у справі (а.с.10).

18.11.2024р. за результатами розгляду матеріалів справи, посадовою особою відповідача було прийнято рішення №109/24 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

За змістом наведеного рішення №109/24 встановлено недотримання позивачкою встановлених законом вимог щодо змісту реклами, а саме: при розміщенні 3-х рекламних банерів про зниження ціни на товар на фасаді магазину «ТЕОDЕМ»: «-50%», без зазначення відомостей про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж, за адресою: просп. Університетський (Гагаріна), буд. 27 м. Кривий Ріг, що є порушенням вимог ч.4 ст.8 Закону України «Про рекламу» та у відповідності до ч.7 ст.27 Закону України «Про рекламу» за зазначене порушення на позивачку накладено штраф у розмірі 5083 грн.00 коп. (а.с.11, 37).

Вважаючи вищевказане рішення протиправним та таким, що порушує права та інтереси позивачки, остання звернулася з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Що стосується аргументів позивачки з приводу процедурних порушень, які полягають у проведенні заходу державного нагляду (контролю) без дотримання відповідачем порядку його проведення, встановленого Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007р. №877-У (далі Закон №877-У), суд зазначає про таке.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає засади рекламної діяльності в Україні та регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами, є Закон України «Про рекламу» від 03.07.1996р. №270/96-ВР (далі Закон №270/96-ВР).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №270/96-ВР передбачено, що контроль за дотриманням законодавства України про рекламу здійснює у межах своїх повноважень, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за дотриманням законодавства про захист прав споживачів щодо захисту прав споживачів реклами.

Частина 2 статті 26 Закону №270/96-ВР визначає, що на вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, за фактом виявлення такими органами порушення або в ході розгляду повідомлення (звернення, скарги, заяви тощо) третіх осіб про порушення вимог законодавства про рекламу рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов`язані надавати документи, усні та/або письмові пояснення, відео- та аудіозаписи, а також іншу інформацію, що стосуються виявленого порушення чи повідомлення про нього та необхідні для здійснення такими органами повноважень щодо державного контролю.

Крім того, відповідний орган державної влади має право:

- вимагати від рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами усунення виявлених порушень вимог законодавства;

- вимагати припинення дій, що перешкоджають здійсненню державного контролю;

- надавати (надсилати) рекламодавцям, виробникам та розповсюджувачам реклами обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень;

- приймати рішення про визнання реклами недобросовісною, прихованою, про визнання порівняння в рекламі неправомірним з одночасним зупиненням її розповсюдження;

- приймати рішення про зупинення розповсюдження відповідної реклами.

Органи державної влади зобов`язані повідомляти рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справ про порушення ними вимог законодавства про рекламу не менше ніж за п`ять робочих днів до дати розгляду справи.

Частиною 7 ст.27 Закону №270/96-ВР передбачено, що у разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог цього Закону, на рекламодавців та розповсюджувачів реклами рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, накладається штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Підпункт 9 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №667 (далі Положення №667) передбачає, що Держпродспоживслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль за дотриманням законодавства про рекламу в частині захисту прав споживачів реклами, приймає рішення про визнання реклами недобросовісною, прихованою, про визнання порівняння в рекламі неправомірним з одночасним зупиненням її розповсюдження.

Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи (п.7 Положення №667).

А отже, Держпродспоживслужба, у тому числі, і його територіальні органи Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, покладено функції, зокрема, у сфері захисту прав споживачів щодо захисту прав споживачів реклами, у тому числі, щодо накладення штрафів на рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами.

Питання щодо накладення штрафів на осіб, винних у порушенні законодавства про рекламу врегульовані Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого Кабінету Міністрів України від 26.05.2004р. №693, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №693).

Підставою для розгляду справи про порушення законодавства про рекламу та накладення штрафу є протокол, що складається посадовими особами Держпродспоживслужби або її територіальних органів пункт 2 Порядку №693.

Згідно пункту 16 Порядку №693 передбачено, що у разі наявності підстав для накладення штрафу за результатами розгляду справи уповноважена особа приймає рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

Тобто, саме нормами Порядку №693 врегульовано питання оформлення документів, на підставі яких порушується розгляд справи про порушення законодавства про рекламу.

А стаття 26 Закону №270/96-ВР визначає повноваження Держпродспоживслужби щодо контролю за дотриманням законодавства про рекламу, зокрема, вимагати від суб`єктів господарювання пояснень і документів, пов`язаних із рекламою та приймати рішення про визнання реклами такою, що порушує закон, і накладати штрафи.

Відтак, виходячи з аналізу положень ст.26 Закону №270/96-ВР та Порядку №693 слідує, що у провадженні у справах про порушення законодавства про рекламу оформлюються наступні процесуальні документи: протокол про порушення законодавства про рекламу, рішення про початок розгляду справи за ознаками про порушення законодавства про рекламу, протокол засідання та рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

Водночас, виявлення ознак порушення законодавства про рекламу Закон №270/96-ВР не пов`язує з проведенням перевірок чи інших спеціальних заходів контролю, оформлення направлень на перевірку, повідомлень на перевірку, актів перевірок, тобто, оформлення таких документів згаданим Законом не передбачено.

Виходячи з терміну «реклама» Держпродспоживслужба та її територіальні органи здійснюють контроль за розповсюдженням саме інформації (реклами), а не перевіряють господарську діяльність рекламодавців, розповсюджувачів та виробників реклами.

А оскільки положення щодо регулювання питання контролю за дотриманням законодавства про рекламу містяться у Законі №270/96-ВР, є спеціальними нормами, тому саме вони мають застосовуватися пріоритетно порівняно із Законом №877-У.

Таким чином, саме Закон №270/96-ВР є спеціальним законом, що регулює відносини у сфері реклами, включаючи контроль за її дотриманням.

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 07.04.2025р. у справі №280/275/24, де у пунктах 30, 31,32 цей Суд вказав, що Закон №270/96-ВР не містить детального опису процедури перевірок, як це передбачено Законом №877-У (видача наказу чи оформлення направлення). Натомість він зосереджений на матеріальних аспектах виявленні порушень і застосуванні санкцій. Верховний Суд зауважив, що контроль за дотриманням законодавства про рекламу не є заходом державного нагляду (контролю) у розумінні Закону №877-У.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що норми Закону №877-У не можуть поширюватися на норми Закону №270/96-ВР в частині проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю).

А відтак, посилання позивачки на недотримання відповідачем процедурних порушень порядку проведення заходу державного нагляду (контролю), встановленого приписами Закону №877-У (не видання наказу, не оформлення посвідчення на перевірку, не складання уніфікованого акту та інше), є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, які є застосовними до правовідносин і у даній справі, виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

У цьому контексті судом критично надається оцінка і доводам позивачки про необхідність застосування у даних правовідносинах у наведеному вище питанні процедурних порушень, правових позицій Верховного Суду, сформованим цим Судом у 2021-2022р.р., з огляду на те, що за загальним правилом підлягає застосуванню правова позиція Верховного Суду, яка сформована у часі пізніше, а відтак, саме правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 07.04.2025р. у справі №280/275/24, підлягає застосуванню у даних правовідносинах.

З огляду на наведені вище висновки, посилання позивачки на порушення відповідачем і приписів Постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2022р. №303 за якою у період дії воєнного стану відповідач мав право на проведення позапланового заходу (контролю) за дотриманням законодавства про рекламу лише за наявності та на підставі рішення центрального органу виконавчої влади у відповідній сфері, є безпідставними на необґрунтованими, оскільки наведена Постанова КМУ стосується реалізації приписів саме Закону №877-У, які на дані правовідносини (які регулюються Законом №270/96-ВР), не поширюються, а відтак, і норми Постанови КМУ також на правовідносини у цій справі не поширюється.

Що стосується аргументів позивачки з приводу того, що в порушення п.11 Порядку №693 рішення про початок розгляду справи відповідачем не приймалося, суд зазначає про наступне.

Питання щодо накладення штрафів на осіб, винних у порушенні законодавства про рекламу врегульовані Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого Кабінету Міністрів України від 26.05.2004р. №693, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 25.10.2024р.

Так, у позові позивачка послалася на порушення п.11 Порядку №693, яким нібито передбачено обов`язок відповідача прийняти рішення про початок розгляду справи.

Разом з тим, досліджений судом зміст п.11 Порядку №693, у редакції, чинній на 25.10.2024р., свідчить про те, що вказаний пункт таких вимог щодо прийняття рішення про початок розгляду справи, не містить.

В той же час, згідно до пунктів 2,3, 5 Порядку №693, у редакції, чинній станом на 25.10.2024р. передбачено складання таких документів уповноваженою особою, а саме: протоколу про порушення законодавства про рекламу, повідомлення суб`єкта господарювання про розгляд справи та рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

Незважаючи на те, що наведені вище приписи Порядку №693 у редакції, чинній на 25.10.2024р., не містили обов`язку відповідача скласти рішення про початок розгляду справи, із наявних в матеріалах копій документів судом встановлено, що відповідачем, все ж таки, відповідне Рішення №109/24 про початок розгляду справи про порушення законодавства про рекламу від 25.10.2024р. стосовно позивачки було прийнято, що підтверджується змістом копії наведеного рішення, наявного у справі (а.с.38).

Відповідно, твердження позивачки про не прийняття відповідачем рішення про початок розгляду справи спростовується змістом копії наведеного рішення (а.с.38).

При цьому, слід зазначити, що складання згаданого рішення було передбачено попередньою редакцією Порядку №693, яка діяла до 15.11.2023р.

В той же час, приписами Порядку №693 у редакції, чинній станом на 25.10.2024р. такий обов`язок (по складанню рішення про початок розгляду справи) у відповідача відсутній.

Відтак, із наведеного аналізу приписів слідує, що складання такого рішення про початок розгляду справи 25.10.2024р. з урахуванням попередньої редакції Порядку №693, яка діяла до 15.11.2023р., не можна вважати процедурним порушенням, яке вплинуло на результат розгляду справи щодо позивачки, є формальним, а тому ці обставини не можуть бути обрані обґрунтованими підставами для визнання протиправним та скасування спірного рішення.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що процедурні порушення п.11 Порядку №693, які стосуються саме не прийняття рішення про початок розгляду справи відповідачем, на які позивач посилається у своєму позові, спростовуються копією наведеного рішення про початок розгляду справи від 25.10.2024р., тобто, такі порушення з боку відповідача, відсутні.

Щодо порушення процедури, встановленої ч.2 ст.26 Закону №270/96-ВР, з приводу виконання відповідачем обов`язку щодо інформування позивачки про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства у сфері реклами, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч.2 ст.26 Закону №270/96-ВР передбачено, що органи державної влади зобов`язані повідомляти рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справ про порушення ними вимог законодавства про рекламу не менше ніж за п`ять робочих днів до дати розгляду справи.

Розгляд і вирішення адміністративних справ, передбачених цим Законом, здійснюються відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом ч. 3 ст.26 Закону №270/96-ВР.

За приписами пункту 9 Порядку №693, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що справи розглядається без участі суб`єкта реклами або його представника у разі його неявки за умови його поінформування відповідно до пункту 5 цього Порядку та ненадходження від нього клопотання про перенесення дати та часу розгляду справи, зазначеного в пункті 7 цього Порядку.

Згідно до вимог пункту 5 Порядку №693, передбачено, що уповноважена особа з урахуванням положень статті 32 Закону України «Про адміністративну процедуру» повідомляє суб`єкту реклами про дату, час та місце розгляду справи поштовим відправленням, технічними засобами електронних комунікацій або шляхом вручення повідомлення суб`єкту реклами або його представнику, якщо суб`єкт реклами сповістив уповноважену особу про відповідне уповноваження свого представника на отримання повідомлень, про що на копії повідомлення, яке залишається в уповноваженої особи, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Аналіз наведених приписів у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу свідчить про те, що відповідач має право розглянути справу без участі суб`єкта реклами лише за умови його (суб`єкта реклами) поінформування шляхом, зокрема, направлення повідомлення поштовим відправленням, яке має бути направлене відповідачем не менше ніж за п`ять робочих днів до дати розгляду справи.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи, на виконання згаданих вище вимог ч.2 ст.26 Закону №270/96-ВР на адресу позивачки відповідачем 28.10.2024р. було сформовано Вимогу-запрошення №Вих-5.4/16444, у якій вимагалося від позивачки надати копії документів: витяг є ЄДР; договір з замовником, виробником та розповсюджувачем реклами; погоджений оригінал-макет реклами; документи, що підтверджують вартість розповсюдженої реклами; письмове пояснення щодо порушення законодавств про рекламу; фотозвіт про усунення порушення, а також позивачку чи її представника було запрошено до відповідача за адресою: м. Дніпро, вул. Філософська, 39а (каб.4, 1 поверх) для участі в засіданні з розгляду матеріалів справи про порушення законодавства про рекламу, яке відбудеться 18.11.2024р. о 10:00 годині, про що свідчить зміст копії наведеної Вимоги-запрошення (а.с.8,30).

Зазначена Вимога-запрошення від 28.10.2024р. №Вих-5.4/16444 була направлена на адресу позивачки засобами поштового зв`язку 29.10.2024р., що підтверджується копією фіскального чеку Укрпошти від 29.10.2024р. 15:20 год. за №040 (а.с.31).

А згідно копії роздруківки трекінгу Укрпошти від 25.12.2024р. про відстеження поштового відправлення за №040, воно було доставлено до поштового відділення за адресою позивачки: АДРЕСА_3 31.10.2024р. та було отримано нею лише 24.11.2024р. (а.с.10,16).

При цьому, судом критично надається оцінка доводам позивачки з приводу того, що отримання нею вказаної Вимоги-запрошення відбулося лише 24.11.2024р., тобто після розгляду справи відповідачем 18.11.2024р., що призвело до порушення відповідачем її права на ознайомлення з протоколом про порушення, позбавило можливості надати письмові пояснення щодо незгоди з позицією відповідача та захистити її права, з огляду на наступне.

По-перше, учасники справи повинні добросовісно користуватися своїми правами та сприяти розгляду справи про порушення законодавства у сфері реклами, повідомляти про свої контактні телефони, поштові адреси, адреси електронної пошти та про їх зміну; своєчасно повідомляти про неможливість прибуття на запрошення адміністративного органу із зазначенням причини згідно вимог ст. 28 Закону України «Про адміністративну процедуру».

Разом з тим, як видно зі змісту вищенаведеного дослідженого судом копії роздруківки трекінгу Укрпошти від 25.12.2024р. про відстеження поштового відправлення №040, Вимога-запрошення за №Вих-5.4/16444 від 28.10.2024р. на розгляд справи на 18.11.2024р. було доставлена до поштового відділення позивачки 50074, м. Кривий Ріг 31.10.2024р., однак отримано позивачкою лише 24.11.2024р. (а.с.10,16).

А відповідно, з урахуванням встановлених обставин, можна зробити висновок, що отримання вказаного поштового відправлення Вимоги-запрошення на розгляд справи на 18.11.2024р. у період з 31.10.2024р. по 18.11.2024р. залежало лише від волі та бажання самої позивачки.

Так, у ході судового розгляду справи, ухвалою суду від 05.02.2025р. було запропоновано позивачці надати докази поважності причин не отримання нею у відділенні поштового зв`язку вказаної Вимоги-запрошення у період з 31.10.2024р. по 24.11.2024р. (а.с.17).

Проте, на підтвердження поважності причин не отримання у відділенні поштового зв`язку поштового відправлення №040 позивачкою суду жодних доказів не надано.

Зазначена бездіяльність позивачки, яка полягає у не отриманні нею у період з 31.10.2024р. по 24.11.2024р. у відділенні поштового зв`язку вказаного поштового відправлення без будь-яких поважних причин, є наслідком нехтування, байдужістю до добросовісного користування своїми правами, ці обставини залежали лише від волі позивачки, а відтак, зазначені встановлені судом обставини не можуть свідчити про порушення саме відповідачем процедури, встановленої ч.2 ст.26 Закону №270/96-ВР, а також і не можуть бути визнані судом як порушення саме відповідачем права позивачки на її участь у розгляді справи, надання нею письмових пояснень, ці обставини залежали тільки від волі позивачки, оскільки відповідач, не міг вплинути ніяким чином на бажання позивачки отримати повідомлення на розгляд справи вчасно у період з 31.10.2024р. до 18.11.2024р.

А відтак, слід зробити висновок, що відповідач не допускав порушень права позивачки на участь її у розгляді справи та надання нею письмових пояснень, оскільки вжив всіх необхідних заходів для отримання позивачкою Вимоги-запрошення своєчасно, у строк, встановлений ч.2 ст.26 Закону №270/96-ВР, що підтверджується встановленими вище судом обставинами та доказами, які позивачкою не спростовані.

По-друге, за приписами ч.7 ст.32 Закону України «Про адміністративну процедуру» передбачено, що якщо час отримання запрошення, надісланого поштою чи електронною поштою, не зафіксовано, воно вважається отриманим особою на п`ятий день з дня відправлення.

А отже, із наведених встановлених судом обставин слідує, що відповідач поінформував позивачку про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства про рекламу стосовно неї, більше ніж за п`ять робочих днів до дати розгляду справи, а саме: за 13 робочих днів, а відтак, позивачка є поінформованою про дату, час та місце розгляду справи у спосіб та порядку, встановленому ч.7 ст.32 наведеного Закону.

Таким чином, із аналізу встановлених обставин та приписів чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач дотримався процедури та строків поінформування позивачки, про дату, час та місце розгляду справи, встановленої ч.2 ст.26 Закону №270/96-ВР та п.5 Порядку №693.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені судом вище факти дотримання відповідачем процедури поінформування позивачки про дату, час та місце розгляду справи, встановленої ч.2 ст.26 Закону №270/96-ВР та п.5 Порядку №693, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову з підстав процедурних порушень, позивачці слід відмовити.

Що стосується суті виявленого порушення позивачкою вимог ч.4 ст.8 Закону №270/96-ВР та її аргументів про те, що банери, розміщені на магазині, який є точкою продажу цих товарів, не є рекламою у розумінні ч.7 ст.8 Закону №270/96-ВР, суд зазначає про таке.

Частиною 4 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що вживання понять «знижка» або «зменшена ціна» або будь-яких інших, аналогічних за значенням, дозволяється лише з дотриманням таких умов:

1) якщо вони застосовуються до продукції, яку безпосередньо реалізує суб`єкт господарювання;

2) якщо такого роду знижка або зменшення ціни застосовується протягом визначеного та обмеженого періоду часу;

3) якщо ціна продукції є нижчою від її звичайної ціни.

Статтею 1 Закону №270/96-ВР визначені наступні терміни:

- «реклама» - інформація про особу, ідею та/або товар, розповсюджена за грошову чи іншу винагороду або з метою самореклами в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена, щоб сформувати або підтримати у прямий (пряма реклама, телепродаж) або непрямий (спонсорство, розміщення товару (продакт-плейсмент) спосіб обізнаність споживачів реклами та їхній інтерес щодо таких особи, ідеї та/або товару;

- «внутрішня реклама» - реклама, що розміщується всередині будинків, споруд, у тому числі в кінотеатрах і театрах під час, до і після демонстрації кінофільмів та вистав, концертів, а також під час спортивних заходів та спортивних змагань, що проводяться у закритих приміщеннях, крім місць торгівлі (у тому числі буфетів, кіосків, яток), в яких може розміщуватися інформація про товари, що безпосередньо в цих місцях продаються;

- «зовнішня реклама» - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Отже, реклама характеризується такими критеріями:

- має на меті сформувати чи підтримати обізнаність споживачів та їхній інтерес до особи, ідеї та/або товару;

- поширюється за грошову чи іншу винагороду або з метою самореклами, тобто має комерційний або промоційний характер;

- може бути представлена у формі прямої реклами, телепродажу, спонсорства, продакт-плейсмента;

- розміщується на відкритих територіях, на спеціальних конструкціях, зовнішніх поверхнях будівель, елементах вуличного обладнання чи над проїжджою частиною (зовнішня реклама) або всередині приміщень (будинків, споруд, кінотеатрів, театрів, під час спортивних заходів у закритих приміщеннях).

У відповідності до вимог ч.4 ст.8 Закону №270/96-ВР передбачено, що реклама про зниження ціни на товар, про розпродаж повинна містити відомості про місце, дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж, а також про співвідношення розміру нової ціни до попередньої ціни реалізації товару або про розмір знижки. В аудіальних медіа така реклама повинна містити зазначення джерела інформації, з якого можна дізнатися про умови надання знижок або проведення розпродажу (частина третя статті 8 Закону № 270/96-ВР).

Водночас, інформація про виробника товару та/або товар у місцях їх реалізації (на обладнанні, оформленні торгових точок, самому товарі чи упаковці) не вважається рекламою відповідно до частини сьомої статті 8 Закону № 270/96-ВР.

Таким чином, із аналізу наведених приписів слідує, що закон визначає рекламу та окремо - інформування покупців на місці продажу. Різниця між цими термінами зводиться до того, що реклама - це активне просування з комерційною чи промоційною метою, спрямоване на широку аудиторію, тоді як інформування на місці продажу - це надання базових відомостей про товар чи виробника в момент покупки (про склад товару, ціну, назву виробника), обмежене конкретною торговою точкою і не пов`язане з наміром стимулювати інтерес чи попит поза межами цього інформування.

Відтак, із наведеного аналізу, можна зробити висновок, що заходи рекламного характеру та інформація про знижки або розпродажі за визначенням є рекламою, яка має на меті привернути увагу покупців. Така інформація повинна включати умови надання знижок або проведення розпродажу.

А у контексті магазину будь-які промоційні матеріали всередині приміщення (плакати, банери, екрани тощо), які мають на меті просування товару чи послуги, підпадають під термін «внутрішньої реклами» та загальні критерії реклами.

Наведені правові висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 07.04.2025р. у справі №280/275/24, яка є застосовною і у даних правовідносинах в силу ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи фотофіксації виявленого порушення, під час проведення відповідачем заходу контролю за дотриманням вимог законодавства про рекламу у місті Кривому Розі, яке мало місце 25.10.2024р., було встановлено розміщення 3-х рекламних банерів про зниження ціни на товар на фасаді магазину «ТЕОDЕМ»: «-50%» без зазначення відомостей про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж, за адресою: просп. Університетський (Гагарина), буд. 27, місто Кривий Ріг, де здійснює свою господарську діяльність позивачка (а.с.39-40).

Тобто, зі змісту аналізу наведеного фотознімку слідує, що станом на 25.10.2024р. (на час проведення заходів контролю відповідачем) на фасаді згаданого магазину «ТЕОDЕМ» містилися 2 банери із написами «НОВА КОЛЕКЦІЯ жіночі та чоловічі ШУБИ ДУБЛЯНКИ КАШЕМІР ПУХОВИКИ КУРТКИ», а також було розміщено і 3 рекламних банери з інформацією про знижку ціни на товар «-50%» на яких відомості про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, відсутні (а.с.39).

Встановлені вище факти розміщення на фасаді магазину «ТЕОDЕМ» 3-х рекламних банерів з інформацією про знижку на товар «-50%» на яких відомості про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар були відсутні станом на 25.10.2024р., позивачкою у ході судового розгляду даної справи жодними іншими доказами, не спростовані.

При цьому, судом критично надається оцінка наданому позивачкою копії акту від 18.12.2024р., складеного свідками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про те, що на фасаді магазину «ТЕОDЕМ» з вересня 2024р. були розміщені банери на яких було зазначено текст «-50% з 31.09.2024 до 01.01.2025», з огляду на те, що, по-перше, зазначені у згаданому акті підписи свідків не посвідчені нотаріально, а тому такий акт не може служити належним доказом; по-друге, наведений акт складений 18.12.2024р, а отже, він не може бути належним доказом наявності інформації про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар саме 25.10.2024р. у розумінні ст.72-76 Кодексу адміністративного судочинства України; по-третє, зміст наведеного акту від 18.12.2024р., спростовується наявним в матеріалах справи фотознімком, який зазначеної вище інформації на 3-х банерах не містить (а.с.39).

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і доводи позивачки про те, що банери, розміщені на фасаді магазину, який є точкою продажу цих товарів, не є рекламою в розумінні ч.7 ст.8 Закону №270/96-ВР, з огляду на те, що за вказаною нормою не є рекламою лише інформація про виробника товару та/або товар у місцях їх реалізації (на обладнанні, оформленні торгових точок, самому товарі чи упаковці).

Разом з тим, як свідчить зміст копії фотознімку, на ньому видно, що на фасаді згаданого магазину на 2-х банерах міститься не тільки інформація про товар, який продається у даному магазині, а й інформація про знижки на ціну товару «-50%» (без зазначення відомостей про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар), яка міститься окремо на 3-х банерах, що є рекламою у розумінні ст.1 Закону №270/96-ВР, оскільки має на меті привернути увагу покупців.

Отже, така інформація про знижку ціни на товар «-50%» має містити також і відомості про дату початку і закінчення дії знижки ціни та товар у відповідності до вимог ч.4 ст.8 Закону №270/96-ВР.

А відтак, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що порушення позивачкою вимог ч.4 ст.8 Закону №270/96-ВР, а саме: розміщення на фасаді магазину «ТЕОDЕМ» 3-х рекламних банерів з інформацією про знижку на товар «-50%» без зазначення відомостей про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж, за адресою: просп. Університетський (Гагаріна), буд. 27, місто Кривий Ріг, де здійснює свою господарську діяльність позивачка, відповідачем є доведеним.

Тому накладення на позивачку штрафу за вказане порушення законодавства про рекламу за оспорюваним рішенням є правомірним та законним, у зв`язку із чим, у адміністративного суду відсутні жодні обгрунтовані правові підстави для його визнання протиправним та скасування.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Однак, позивачкою не було надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність оспорюваного рішення з урахуванням встановлених обставин у даній справі та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду, які не спростовані.

Є безпідставними та не обґрунтованими і доводи позивачки з приводу того, що під час винесення спірного рішення факти вчиненого позивачкою порушення не доведено через те, що з наданого фотознімку не вбачається відповідність викладених у протоколі та рішенні порушень дійсним обставинам зображеним на фотознімку, оскільки ці аргументи спростовуються змістом як фотознімку, так і змістом протоколу та спірного рішення, у яких чітко зазначено виявлене порушення, а також це порушення відображено і на фотознімку, а саме: «порушення вимог ч.4 ст.8 Закону України «Про рекламу» при розміщенні 3-х рекламних банерів про знижку ціни на товар на фасаді магазину «ТЕОDEM»: «-50%», без зазначення відомостей про дату початку і закінчення дії знижки ціни на товар, розпродаж, за адресою: просп. Університетський (Гагаріна), буд. 27 місто Кривий Ріг» (а.с.11,36,37,39).

Не заслуговують уваги і аргументи позивачки про те, що відповідачем жодних доказів, якими були банери під час їх візиту не надано, з огляду на те, що ці доводи не відповідають дійсності, оскільки відповідачем до позову надані фотознімки, зроблені під час здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу у м. Кривому Розі, який мав місце 25.10.2024р., про що свідчить, як копії фотознімків, доданих до відзиву на позов, так і копія протоколу №109/24 про порушення законодавства про рекламу, складеного 25.10.2024р. (а.с.36,39-40).

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, і посилання позивачки на необхідності застосування правових позицій Верховного Суду, які були сформовані у 2021-2022р.р., з огляду на те, що за загальним правилом, адміністративним судом має враховуватися правова позиція Верховного Суду, яка була прийнята у часі пізніше, зокрема, викладена у постанові Верховного Суду від 07.04.2025р. у справі №280/275/24, а відтак, підстави для застосування висновків цього суду, які були сформовані у 2021-2022р. у адміністративного суду відсутні.

Таке правозастосування узгоджується і з правовими висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №755/10947/17.

Усі інші аргументи позивачки вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

В той же час, відповідачем наданими доказами доведено правомірність та законність прийняття оспорюваного рішення з урахуванням судової практики Верховного Суду, яка наведене вище.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги все вищевикладене та перевіривши правомірність прийняття оспорюваного рішення за критеріями, визначеними у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що спірне рішення від 18.11.2024р. прийняте відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи наведене та те, що судом не встановлено протиправності прийняття оспорюваного рішення про накладення на позивачку штрафу у розмірі 5083,00 грн. за порушення законодавства про рекламу, а позивачкою таких доказів суду не надано, тому суд приходить до висновку, що спірне рішення визнанню протиправним та скасуванню не підлягає.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивачки по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн., понесені нею згідно платіжної інструкції №0.0..1 від 27.01.2025р. (а.с.6,15) не підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень, виходячи з вимог ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257- 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу №109/24 від 18.11.2024р. - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва