Справа № 260/7968/24
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 травня 2025 року м. Ужгород№ 260/7968/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луцович М.М., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Адміністрації Державної прикордонної служби України () про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просить:

1) визнати протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України у відношенні до ОСОБА_1 , які полягають у не здійсненні нарахування та невиплаті грошового забезпечення за період із 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року;

2) зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за період із 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року грошового забезпечення із застосуванням: Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» до 28.02.2018 року, Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з 01 березня 2018 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року позивача призначено на період довготермінового закордонного відрядження черговим комендантом Посольства України в Китайській Народній Республіці. Вважає, що військовослужбовці, які були відряджені до державних органів, у тому числі в довготермінові закордонні відрядження, продовжують отримувати грошове забезпечення, яке отримували за останньою штатною військовою посадою, яку вони займали до відрядження, однак відповідачем протиправно не виплачено грошове забезпечення за останньою штатною військовою посадою, яку позивач займав до відрядження у період з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року. Такі дії відповідача, на переконання позивача, є протиправними та слугували підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що в період з 03.10.2016 по 30.11.2019 норми Інструкції 425, Інструкції 558 та Порядку 736 передбачали виплату грошового забезпечення за період перебування у розпорядженні відповідного начальника, у зв`язку з відрядженням до державних органів (перебуванням у довготерміновому закордонному відрядженні) виключно за періоди, за які їм не виплачено заробітну плату (грошове забезпечення) за місцем відрядження. Адміністрація Державної прикордонної служби України вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених, на його думку, прав. У разі незгоди з розмірами грошового забезпечення за період із 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року, тобто перебування у довготерміновому закордонному відрядженні з метою охорони закордонної дипломатичної установи України, йому слід звертатися до Міністерства закордонних справ України, що і передбачено чинним законодавством України. Вказує, що жодних доказів протиправності рішень, дій чи бездіяльності Адміністрації Держприкордонслужби України в позові не наведено.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вказує, що наказом АДПСУ від 20.05.2008 № 425 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України», зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2008 р. за № 537/15228, чинним до 28.02.2018 р. визначено, що військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження відповідних начальників органів Держприкордонслужби відповідно до підпунктів 1-3, 7, 8, 10 - 12, 14 і 15 пункту 127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115, з дня, що наступає за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою посадою на день звільнення з посади (скорочення). Грошове забезпечення у цьому випадку обчислюється, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагороди за бойове чергування, морського грошового забезпечення та надбавки у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, у разі відсутності доступу у військовослужбовців до секретної інформації та її матеріальних носіїв).

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 11 вересня 2024 року наказом НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» №1238-ОС, молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , заступника начальника першої прикордонної застави другого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ), виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення НОМЕР_2 прикордонного загону, а також було проведено розрахунок при звільненні з військової служби та здійснено відповідні виплати.

Згідно наказу Голови Державної прикордонної служби України від 25 жовтня 2016 року №1057-ос «По особовому складу», старшого прапорщика ОСОБА_1 зараховано у розпорядження Голови Державної прикордонної служби України, звільнивши з посади старшого техніка (з технічного нагляду) відділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з призначенням його на період довготермінового закордонного відрядження черговим комендантом Посольства України в Китайській Народній Республіці з 03 жовтня 2016 року.

Згідно наказу Голови Державної прикордонної служби України від 25 листопада 2019 року №1204-ос, старшого прапорщика ОСОБА_1 зараховано у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , який перебував у розпорядженні Голови Державної прикордонної служби України, згідно з підпунктом 2 пункту 127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, з 30 листопада 2019 року.

Тобто, з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року позивач перебував у довготерміновому закордонному відрядженні черговим комендантом Посольства України в Китайській Народній Республіці.

На заяву позивача від 28 жовтня 2024 року відповідачем надано відповідь № 08/72935-24-Вих від 30.10.2024, в якій зазначено, що за час перебування позивача за кордоном з метою охорони дипломатичних представництв України до повернення з відрядження та призначення на посаду, нарахування та виплата грошового забезпечення Адміністрацією Державної прикордонної служби України не здійснювалась. Також відповідач повідомив позивача, що відповідно до п 6.5. Положення про порядок добору, підготовки, обліку та направлення військовослужбовців Державної прикордонної служби України у довготермінові закордонні відрядження, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 23.03.2011 № 176/ДСК і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.04.2011 за № 473/19211, фінансове забезпечення військовослужбовців на час довготермінового закордонного відрядження здійснюється Міністерством закордонних справ України у порядку, передбаченому законодавством України.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, (у редакції, що діяла на час виникнення вказаних правовідносин) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 11 ст.6 вказаного Закону передбачено, що військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань відповідно до міжнародних договорів України можуть бути направлені для проходження військової служби на посадах у багатонаціональних органах військового управління, закордонних дипломатичних установах України та міжнародних організаціях. Такі військовослужбовці утримуються за рахунок відповідно Міністерства оборони України, інших військових формувань у межах затвердженої законом чисельності. Порядок направлення та строки перебування військовослужбовців на зазначених посадах встановлюються Міністерством оборони України та іншими військовими формуваннями.

Правові засади та порядок організації діяльності дипломатичної служби України як складової частини державної служби, а також особливості правового статусу працівників дипломатичної служби України визначає Закон України «Про дипломатичну службу».

Згідно статті 1 Закону України «Про дипломатичну службу» у цьому законі терміни вживаються у такому значенні:

дипломатична служба України (далі - дипломатична служба) - це професійна діяльність громадян України, спрямована на практичну реалізацію зовнішньої політики України, захист національних інтересів України у сфері міжнародних відносин, а також прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном;

дипломатичний працівник - державний службовець, який виконує дипломатичні або консульські функції в Україні чи за кордоном та має відповідний дипломатичний ранг;

довготермінове відрядження - перебування працівників дипломатичної служби за принципом ротації в закордонних дипломатичних установах України у строки, передбачені цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами позивач із 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року перебував у довготерміновому закордонному відрядженні з метою охорони закордонної дипломатичної установи України.

Пунктами 137, 138, 148 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі Положення), визначено, що військовослужбовці, які мають необхідну професійну і психологічну підготовку, можуть проходити військову службу за кордоном у складі миротворчого персоналу, а також з метою охорони дипломатичних представництв України та навчання. Відбір та направлення військовослужбовців для проходження військової служби за кордоном у складі миротворчого персоналу чи з метою охорони дипломатичних представництв України здійснюється на добровільній основі в порядку, що визначається Адміністрацією Держприкордонслужби, з резерву кандидатів для направлення за кордон у складі миротворчого персоналу чи охорони дипломатичних представництв України (далі - резерв кандидатів для направлення за кордон). Військовослужбовці, направлені за кордон з метою охорони дипломатичних представництв України, а також на навчання строком понад один рік, звільняються із займаних посад, виключаються зі списків особового складу органу Держприкордонслужби та зараховуються у розпорядження Голови Державної прикордонної служби України.

Підпунктом 13 пункту 127 Положення визначено, що зарахування військовослужбовців у розпорядження начальників, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого проходження такими військовослужбовцями військової служби допускається у разі перебування військовослужбовця за кордоном з метою охорони дипломатичних закордонних представництв України - до повернення з відрядження та призначення на посаду.

Частиною п`ятою пункту 127 Положення визначено, що за військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження начальників органів Держприкордонслужби відповідно до підпунктів 1-3, 7, 8, 11, 12 і 15 цього пункту, зберігається право на забезпечення всіма видами матеріального та грошового забезпечення за останньою посадою, яку вони займали. Порядок грошового забезпечення військовослужбовців, які зараховані у розпорядження з інших підстав, визначається законодавством, що регулює питання грошового забезпечення військовослужбовців.

Аналізуючи вказану норму, суд звертає увагу щодо відсутності у такій положень про збереження грошового забезпечення за військовослужбовцями зарахованими у розпорядження начальників за підпунктом 13 цього пункту.

При цьому суд вказує, що саме підпункт 13 пункту 127 Положення підлягає застосуванню у випадку перебування позивача у довготерміновому закордонному відрядженні з метою охорони закордонної дипломатичної установи України.

Відповідно до пункту 1.8. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Інструкція № 425), військовослужбовцям, відрядженим до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, на підприємства, в установи, організації, у навчальні заклади (далі - державні органи) із залишенням на військовій службі, органи Держприкордонслужби виплачують належне їм грошове забезпечення до дня відрядження включно з урахуванням часу, необхідного для проїзду до нового місця служби.

Військовослужбовцям, які прибули з державних органів та зараховані в розпорядження відповідних начальників (командирів) органів Держприкордонслужби, з дня зарахування у розпорядження, але не раніше дня, до якого вони отримали грошове забезпечення або заробітну плату за останнім місцем роботи, і до призначення на посади, зарахування на навчання у військові навчальні заклади або звільнення з військової служби грошове забезпечення виплачується за штатними посадами, які вони займали в органі Держприкордонслужби до дня відрядження.

Згідно з пунктом 4.3.8. Інструкції № 425, військовослужбовцям, які були відряджені до державних органів, у тому числі в довготермінові закордонні відрядження, з дня їх зарахування у розпорядження, але не раніше дня, до якого їм виплачено грошове забезпечення або заробітну плату, і до дня, з якого вони приступили до виконання обов`язків за новими посадами, на які призначені, з дня зарахування на навчання у військові навчальні заклади чи звільнення з військової служби виплачується грошове забезпечення за останньою штатною військовою посадою, яку вони займали до відрядження.

Тобто, органи Держприкордонслужби виплачують належне військовослужбовцям грошове забезпечення до дня відрядження включно з урахуванням часу, необхідного для проїзду до нового місця служби і до дня, з якого вони приступили до виконання обов`язків за новими посадами, на які призначені.

З 01.03.2018 порядок грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України визначається постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.05.2008 № 558, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за № 854/32306 (далі Інструкція 558), яка набрала чинності 10.08.2018.

Частиною першою пункту 8 розділу І Інструкції 558 визначено, що військовослужбовцям, відрядженим (прикомандированим) до органів державної влади, установ і організацій із залишенням на військовій службі, органи Держприкордонслужби виплачують належне їм грошове забезпечення до дня відрядження (відкомандирування) включно з урахуванням часу, необхідного для проїзду до нового місця служби.

Частина друга пункту 8 розділу І Інструкції 558 визначає, що військовослужбовцям, які за встановленим порядком були відряджені із залишенням на військовій службі до державних органів, установ та організацій з дня їх повернення до Держприкордонслужби, але не раніше дня, до якого їм виплачено грошове забезпечення в зазначених органах, і до дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов`язків за новими посадами, на які призначені, грошове забезпечення виплачується виходячи з посадового окладу за посадою, яку вони займали в державних органах, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з урахуванням пункту 1 глави 3 розділу V цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 6.5 Положення про порядок добору, підготовки, обліку та направлення військовослужбовців Державної прикордонної служби України у довготермінові закордонні відрядження, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 23.03.2011 № 176/ДСК і зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 11.04.2011 за № 473/19211 (далі Порядок 176) фінансове забезпечення військовослужбовців на час довготермінового закордонного відрядження здійснюється Міністерством закордонних справ у порядку, передбаченому законодавством України.

Тобто в період з 03.10.2016 по 30.11.2019 норми Інструкції 425, Інструкції 558 та Порядку 736 передбачали виплату грошового забезпечення за період перебування у розпорядженні відповідного начальника, у зв`язку з відрядженням до державних органів (перебуванням у довготерміновому закордонному відрядженні) виключно за періоди, за які їм не виплачено заробітну плату (грошове забезпечення) за місцем відрядження.

Таким чином, законодавством України чітко визначено порядок грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України, які перебували у довготермінових закордонних відрядженнях з метою охорони закордонної дипломатичної установи України.

Позивач у позові посилається на положення пункту 4.3.1. Інструкції № 425, згідно якого військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження відповідних начальників органів Держприкордонслужби відповідно до підпунктів 1-3, 7, 8, 10-12, 14 і 15 пункту 127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115, з дня, що наступає за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою посадою на день звільнення з посади (скорочення). Грошове забезпечення у цьому випадку обчислюється, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагороди за бойове чергування, морського грошового забезпечення та надбавки у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, у разі відсутності доступу у військовослужбовців до секретної інформації та її матеріальних носіїв).

З цього приводу суд вказує, що дана норма не підлягає застосуванню до позивача, який перебував за кордоном з метою охорони дипломатичних закордонних представництв України відповідно до підпункту 13 пункту 127 Положення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача, наведені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження, а позивач дійшов помилкового висновку про наявність у нього права на нарахування та виплату відповідачем грошового забезпечення за період з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року.

З врахуванням наведеного, відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за період із 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року грошового забезпечення.

Так, у межах даної справи судом встановлено відсутність права позивача на грошове забезпечення за період з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2019 року, що в свою чергу унеможливлює вирішення питання щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову позивача необхідно відмовити.

З врахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Адміністрації Державної прикордонної служби України () про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМ.М. Луцович