Справа № 420/5663/25
Суддя: Хурса О. О.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5663/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хурси О.О., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати відповідача виплатити позивачу гарантовану державною матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі місячного грошового забезпечення 25 690 грн. відповідно до законодавства України;

-зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток з розрахунку 19912 грн. за весь час затримки виплати при звільненні з 20.10.2024 по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він звернувся до відповідача із рапортом від 26.08.2025 вх. № 2844, в якому просив виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку із безперервним перебуванням на лікуванні у зв`язку із хворобою, пов`язаною із захистом Батьківщини, відповідно до окремого рішення Міністра оборони України №183/уд від 16.01.2024. Однак, відповіді на вказаний рапорт не отримував.

Відповідач надав до суду відзив, в якому зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, який встановлений статтею 233 КЗпП України.

Також відповідач вказав, що розглянув рапорт позивача від 26.08.2025 вх. № 2844 та надав на нього відповідь листом від 20.10.2024 № 2499, з яким ознайомлено позивача в день звільнення з військової служби.

Відповідач звернув увагу, що травма у витягу з протоколу засідання штатної ВЛК №2956 від 20.08.2024 зазначена як така, що не пов`язана з проходженням військової служби в 2022-2024 роках та отримана в 2012 році.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20.10.2024 згідно із витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.10.2024 № 302.

Позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із із рапортом від 26.08.2025 вх. № 2844, в якому просив виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку із безперервним перебуванням на лікуванні у зв`язку із хворобою, пов`язаною із захистом Батьківщини, відповідно до окремого рішення Міністра оборони України №183/уд від 16.01.2024.

Листом від 20.10.2024 № 2499 відповідач розглянув вказаний рапорт, в якому вказав, що згідно з витягу протоколу засідання штатної ВЛК №2956 від 20 серпня 2024 року захворювання пов`язані з захистом Батьківщини, які вказані у витягу - відсутні, у зазначеному рішенні Міністра оборони України №183/уд від 16.01.2024р, також травма у витягу зазначена як не пов`язана з проходженням військової служби та отримана в 2012 році.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII), яким передбачено, зокрема:

- держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. ( частина перша статті 9 Закону 2011-XII)

- до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. ( частина друга статті 9 Закону 2011-XII)

- грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. ( частина третя статті 9 Закону 2011-XII)

- грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.( частина четверта статті 9 Закону 2011-XII)

Відповідно до пунктів 1, 7, 9 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Порядок № 260), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача із рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, однак листом від 20.10.2024 № 2499 відповідачем відмовлено у виплаті вказаної допомоги у зв`язку з відсутністю підстав.

Суд звертає увагу, що пунктом 1 розділу XXIV Порядку № 260 імперативно визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Тобто умови виплати спірної матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначаються саме розділом XXIV Порядку № 260, в якому серед умов зазначено лише те, що вона здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника) (пункт 9 розділу XXIV Порядку № 260).

Водночас, згідно з пунктом 7 розділу XXIV Порядку № 260, за рішенням Міністра оборони України встановлюється лише розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та порядок її виплати.

Відповідно до пункту 6 Доручення Міністра оборони України № 183/уд від 16.01.2024, матеріальну допомогу для вирішення соціальнопобутових питань виплачувати військовослужбовцям в розмірі місячного грошового забезпечення, виключно за наявності таких підстав, зокрема: безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, які пов`язані із захистом Батьківщини (більше 30 днів поспіль), внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів.

Таким чином, існує колізія між зазначеними правовими нормами, що обумовило виникнення цього судового спору.

За загальним правилом, норми права мають забезпечувати однозначні орієнтири правомірності поведінки як суб`єктів приватного, так і публічного права, а також не повинні суперечити одна одній та мають взаємно узгоджуватись.

Так, юридичною практикою вироблено декілька підходів до розв`язання протиріччя у застосуванні конкуруючих між собою норм, основними з яких є використання змістовного та темпорального (часового) способу подолання колізій.

Змістовні колізії - це колізії, що виникають унаслідок часткового збігу обсягів регулювання правовідносин різними нормами права, обумовлені специфікою суспільних відносин та пов`язані з поділом норм права на загальні, спеціальні та виняткові.

За наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali); «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

У свою чергу, під темпоральними (часовими) колізіями слід розуміти такі колізії, що виникають внаслідок видання в різний час з того ж самого питання принаймні двох норм права.

Правила конкуренції, крім вищезазначеного, можуть випливати з часової послідовності прийняття норм. За загальним правилом, нова норма припиняє дію старої норми, якщо вони суперечать одна одній (lex posterior derogat legi priori). У співвідношенні між звичайними законами, які суперечать один одному, «молодша норма» припиняє суперечливу до неї «старшу»: цей підхід виходить з того, що існуюче право при виданні нової норми може бути змінене без особливих проблем.

В аспекті зазначеного, суд звертає увагу, що Доручення Міністра оборони України № 183/уд від 16.01.2024 не є нормативно-правовим актом або індивідувальним актом.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі № 592/5164/16-а зробила висновок, що накази Міністра оборони України, якими встановлювався розмір премії для військовослужбовців, є відомчими, внутрішніми документами, які носять тимчасовий характер, не містять нормативно-правових приписів та не породжують будь-яких правових підстав для проведення перерахунку пенсії військовослужбовців відповідно до частини третьої статті 63 Закону № 2262-ХІІ.

Отже, Доручення Міністра оборони України № 183/уд від 16.01.2024 не може бути кваліфіковане як підстава для відмови у наданні матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, адже розраховане лише на спеціальне коло суб`єктів.

Така правова позиція щодо застосування норм права у схожих правовідносинах відповідає установленій практиці Верховного Суду, викладеній зокрема, у постановах від 23.02.2023 у справі № 420/26816/21, від 28.02.2023 у справі № 420/21377/21, від 22.06.2023 у справі № 420/26813/21, відповідно до якої накази керівників органів державних органів, у тому числі розпорядчі документи Міністерства оборони України про встановлення або скасування відповідних додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовця, а також їх відсоткового розміру від посадового окладу є відомчими, внутрішніми документами, які носять тимчасовий характер, не містять нормативно-правових приписів та не породжують будь-яких правових підстав для проведення перерахунку пенсії військовослужбовців відповідно до положень статті 63 Закону № 2262-ХІІ.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що встановлення дорученням Міністра оборони України № 183/уд від 16.01.2024 певних умов для надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є підставою для відмови у її наданні військовослужбовцю за його рапортом відповідно до пункту 1 розділу XXIV Порядку № 260, а тому у відповідача був обов`язок надати цю матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у конкретно визначеній позивачем сумі, суд зазначає наступне.

Визначення конкретного розміру суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань належить до виключної компетенції відповідача і суд не має повноважень самостійно здійснювати розрахунки суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. У даній справі таке нарахування (матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань) відповідачем не здійснено. Отже, нарахування матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та суми такого нарахування належить до повноважень відповідача, які є дискреційними.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у конкретно визначеній позивачем сумі необхідно відмовити.

Щодо вимог про зобов`язання виплатити середній заробіток з розрахунку 19912 грн. за весь час затримки виплати при звільненні з 20.10.2024 по день фактичного розрахунку,- суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч.2 ст.117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, нормами КЗпП України передбачено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише при виплаті (проведенні) з працівником остаточного розрахунку.

Суд звертає увагу, що на відповідача, як роботодавця, нормами КЗпП України покладено кореспондуючий обов`язок здійснити виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні разом із виплатою (проведенням) з працівником остаточного розрахунку.

Таким чином, у суду відсутні підстави зобов`язувати відповідача здійснити на користь позивача заявлену виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідний обов`язок виникає одночасно із виплатою (проведенням) з працівником остаточного розрахунку, який станом на день розгляду справи ще не здійснений, тобто у майбутньому, а отже відповідні позовні вимоги є передчасними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача про пропуск строку звернення до суду позивачем із цим позовом, оскільки правопорушення щодо невиплати спірної матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є триваючим.

Окрім того, суд звертає увагу, що дана справа є справою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, а тому позивач має право на звернення до суду з цим позовом - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України.

Водночас, відповідач не надав доказів одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, а тому доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду є необгрунтованими.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік відповідно до пункту 1 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік відповідно до пункту 1 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.05.2025.

Суддя Олександр ХУРСА