Справа № 160/29419/24
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки ОСОБА_1 , яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату недоплачених частин.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він у період з 26.02.2014 р. по 03.02.2023 р. проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 . Як стверджує позивач, під час нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки відповідачем протиправно не включено до розрахунку цих допомог щомісячну додаткову грошову винагороду, яку позивач отримував під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутися з цим позовом до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 р. поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду та відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Також вищезазначеною ухвалою суд встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
При цьому, у цій же ухвалі суд зобов`язав відповідача надати до суду разом із відзивом на позов:
- документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (позивачу).
- відомості (інформацію у вигляді довідки) чи була нарахована та виплачена позивачу у спірний період грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань;
- інші докази та документи, які на думку відповідача мають значення для вирішення цієї справи.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований в Електронному кабінеті Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи".
Відповідно до ч. 5 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до п. 37 підрозділу 2 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
Відповідно до п. 17 підрозділу 1 розділу III Положення "Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи" особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Ухвала суду від 11.11.2024 р., якою відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи була направлена та доставлена до електронного кабінету ВЧ НОМЕР_1 18.11.2024 р. о 07:10 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

09.12.2024 р. до суду надійшов від ВЧ НОМЕР_1 направлений 04.12.2024 р. засобами поштового зв`язку відзив на позовну заяву з додатками, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог та просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Відповідач стверджує, що виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги для оздоровлення у період з 2014 року по 2017 рік здійснено у повному обсязі.

Так, ч. 4 ст. 162 КАС України прямо передбачено, що до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Водночас, доказів направлення позивачу копії відзиву на позовну заяву з додатками, відповідачем до суду не надано.

Натомість, відповідачем надано разом з матеріалами відзиву другий примірник відзиву з додатками.

Крім того, в якості додатків до відзиву відповідачем самостійно зазначено про надання до суду довідки виданої на ОСОБА_1 стосовно виплати матеріальної допомоги для вирішення питань та грошової допомоги; копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №34 від 03.02.23 року.

Проте вищезазначені документи були відсутні під час розкриття конверта (пакета), надісланого від Військової частини НОМЕР_1 по адміністративній справі №160/29419/24, про що свідчить акт №739 про втрату документів або перепідшивання справи, відсутність вкладень або порушень цілісності, пошкодження конверта (паковання).

З огляду на вищенаведене, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.12.2024 р. витребувано від Військової частини НОМЕР_1 :

- докази надіслання в паперовій формі відзиву листом з описом вкладення на адресу позивача;

- належним чином засвідчені копії довідки, виданої на ОСОБА_1 стосовно виплати матеріальної допомоги для вирішення питань та грошової допомоги; копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №34 від 03.02.23 року.

Цією ж ухвалою зупинено провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.

Ухвала суду від 24.12.2024 р., була направлена та доставлена до електронного кабінету ВЧ НОМЕР_1 27.12.2024р. о 18:26 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду ВЧ НОМЕР_1 15.01.2025 р. направлено до суду засобами поштового зв`язку заяву про приєднання до матеріалів справи доказів, в якості додатків до якої зазначено:

- відзив на позовну заяву про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії №8698 від 27.11.2024 р.;

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №34 від 03.02.2023 р.;

- довідка про зараховану на картковий рахунок МД і ГДО колишньому військовослужбовцю в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період 2014-2017 рр.;

- копія наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31.12.2024 року №8689.

Разом з тим, згідно з Актом про втрату документів або перепідшивання справи, відсутність вкладень або порушень цілісності, пошкодження конверта (паковання) за №34 від 21.01.2025 р., що складений працівниками управління з організаційного забезпечення суду, під час розкриття конверта (пакета), надісланого від Військової частини НОМЕР_1 по адміністративній справі №160/29419/24, яка перебуває у провадженні судді Неклеса О.М. було виявлено відсутність додатків до заяви про долучення документів, а саме:

- відзив на позовну заяву №8698 від 27.11.2024 р.

З урахуванням наведеного, судом встановлено, що вимоги ухвали суду від 24.12.2024 р. відповідачем виконано частково, однак доказів надіслання в паперовій формі відзиву листом з описом вкладення на адресу позивача ВЧ НОМЕР_1 до суду не надано.

Перевіривши надані відповідачем на виконання вимог ухвали суду докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування у відповідача додаткових доказів.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 р. втретє витребувано від Військової частини НОМЕР_1 докази надіслання в паперовій формі відзиву на позовну заяву листом з описом вкладення на адресу позивача.

Окрім того, у цій ухвалі судом витребувано від Військової частини НОМЕР_1 :

- картки особових рахунків позивача за спірний період;

- довідки про розмір та складові грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 за період з 2014 р. по день виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

- довідку про виплачену грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за період з 2014 року по 2017 рік, із зазначенням всіх складових грошового забезпечення, яке використовувалося під час нарахування позивачу відповідних виплат.

Цією ж ухвалою суд продовжив строк зупинення провадження у справі до надання учасниками справи витребуваних судом доказів.

Ухвала суду від 25.02.2025 р., була направлена та доставлена до електронного кабінету ВЧ НОМЕР_1 25.02.2025 р. о 21:56 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Водночас, станом на 07.04.2025 р. вимоги ухвали суду від 25.02.2025 р. відповідачем не виконано, у зв`язку з чим ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 р. вчетверте витребувано від Військової частини НОМЕР_1 докази надіслання в паперовій формі відзиву на позовну заяву листом з описом вкладення на адресу позивача.

Також у цій ухвалі суд вдруге витребував від Військової частини НОМЕР_1 :

- картки особових рахунків позивача за спірний період;

- довідки про розмір та складові грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 за період з 2014 р. по день виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

- довідку про виплачену грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за період з 2014 року по 2017 рік, із зазначенням всіх складових грошового забезпечення, яке використовувалося під час нарахування позивачу відповідних виплат.

Цією ж ухвалою суд продовжив строк зупинення провадження у справі до надання учасниками справи витребуваних судом доказів.

Ухвала суду від 07.04.2025 р., була направлена та доставлена до електронного кабінету ВЧ НОМЕР_1 09.04.2025 р. о 18:14 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

06.05.2025 р. до суду надійшла від Військової частини НОМЕР_1 направлена засобами поштового зв`язку 01.05.2025 р. заява про приєднання до матеріалів справи доказів, до якої додано:

- копію витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №302 від 14.10.2022 р.;

- картки особового рахунку працівника ОСОБА_2 за 2014, 2015, 2016, 2017 рр.;

- копію наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) за №3102 від 25.03.2025 р.

Перевіривши подані до суду докази, судом встановлено, що витребувані докази не надані відповідачем до суду у повному обсязі.

Так, зокрема, відповідачем не надані до суду довідку про розмір та складові грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 за період з 2014 р. по день виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а також не надано витребувано судом довідку про виплачену грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за період з 2014 року по 2017 рік, із зазначенням всіх складових грошового забезпечення, яке використовувалося під час нарахування позивачу відповідних виплат.

При цьому, суд зауважує, що відповідач жодним чином не повідомив суд про необхідність продовження строку для виконання вимог ухвал суду щодо надання витребуваних доказів.

Згідно із приписами ч. 6 ст. 77 КАС України, у разі якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 р. провадження по справі поновлено.

Окрім того, суд вважає за необхідне зауважити, що ВЧ НОМЕР_1 в черговий раз проігноровано вимоги суду щодо надання доказів надіслання в паперовій формі відзиву на позовну заяву листом з описом вкладення на адресу позивача.

Отже, відповідачем всупереч положенням ч. 4 ст. 162 КАС України та вимогам ухвал суду від 11.11.2024 р., від 24.12.2024 р., від 25.02.2025 р., від 07.04.2025 р. не надано разом з відзивом на позовну заяву з додатками та у подальшому на виконання вимог ухвал суду відповідні належні, достатні та допустимі докази направлення цього відзиву з додатками іншим учасникам справи (позивачу).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття та врахування у справі поданого ВЧ НОМЕР_1 відзиву на позовну заяву, та розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 (попереднє прізвище ОСОБА_4 згідно зі свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_2 від 13.04.2018 р.) ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) у період з 26.02.2014 р. по 30.12.2022 р. проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на різних посадах, що підтверджується витягом з послужного списку позивача, виданого ВЧ НОМЕР_4 за №609/9449 від 10.11.2023 р.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_5 від 05.06.2015 р. має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

За змістом витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №34 від 03.02.2023 р. позивача наказано вважати таким, що справи і посаду здав і вибув до нового місця служби м.Київ й з 03.02.2023 р. позивача наказано виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Одночасно із цим, суд зауважує, що у цьому наказі відсутні відомості щодо перерахунку позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення за спірний період (2014-2017 рр.).

Позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою щодо нарахування та виплати йому матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, які він отримував під час проходження військової служби, за 2015-2017 роки.

У відповідь на вищезазначену заяву ВЧ НОМЕР_1 разом із супровідним листом №5121 від 03.08.2024 р. ОСОБА_1 направлено лист, в якому відповідач по суті питання щодо спірних виплат не надав жодної інформації.

Натомість, ОСОБА_1 вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати йому матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 , що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992 р. (далі - Закон № 2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20.12.1991 р. (далі - Закон № 2011-XII).

Згідно із ст. 1 Закону №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (статті 2 Закону №2011-ХІІ).

У відповідності до положень частин 1-2 статті 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною 3 статті 9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (ч. 4 ст. 9 Закону №2011-ХІІ).

Предметом спору у справі є виплата позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач отримував під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 за 2014-2017 роки.

Слід зауважити, що відповідач не заперечував виплату позивачу у 2014-2017 рр. матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення, але зазначав, що їх розмір визначається, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї.

З цього приводу слід зазначити наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за №1294 від 07.11.2007 р. (далі Постанова №1294; постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 з урахуванням змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 1052 від 27.12.2017, №103 від 21.02.2018) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно із підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 р. (далі Постанова №704) надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Наказом Міністерства оборони України за №260 від 11.06.2008 р. затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі- Інструкція №260; втратила чинність на підставі наказу Міністерства оборони №260 від 07.06.2018 р.), яка визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби. Зазначена Інструкція була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Постановою Кабінету Міністрів України за №889 від 22.09.2010 р. (далі Постанова №889), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, закріплено питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій. Пунктом 2 частини першої вказаної постанови встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

На виконання зазначеної Постанови №889 наказом Міністра оборони за №595 від 15.11.2010 р. затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних сил України (далі Інструкція №595), яка відповідно до пункту 1 визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода).

Пунктами 5, 8 Інструкції №595 визначено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників). Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Інструкція №595 втратила чинність на підставі наказу Міністерства оборони України за №550 від 24.10.2016 р., яким затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі Інструкція №550, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин), яка визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода) (пункт 1 Інструкції №550).

Пунктами 5, 8, 9 Інструкції №550 встановлено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників). Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Пунктом 33.1 Інструкції №260 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п. 33.2 Інструкції №260, матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

При цьому, в силу ч. 4 ст. 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26.02.2021 р. у справі №620/3346/19, від 21.04.2021 р. у справі №380/2427/20.

Також питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17, яка в постанові від 06.02.2019 р. дійшла таких висновків: згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців, як розрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Відповідачем не заперечувалось, що у спірний період додаткова грошова винагорода виплачувалась щомісячно, а, отже, носила систематичний характер.

Слід також звернути увагу на висновки, сформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 р. у справі №825/997/17, згідно з якими за змістом Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 (у редакції, чинній на час затвердження Інструкції №550), одним з основних завдань Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, було встановлення порядку грошового забезпечення.

Зазначене повноваження Міністерства оборони України корелює з п. 1 Інструкцій за №550 та за №595.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що встановлення підзаконним нормативно - правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили. Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Таким чином, враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону №2011-ХІІ та Постанови №889, а не Інструкцій №595 та №550.

Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Інструкції №260 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди.

Такі ж висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 07.07.2022 р. у справі №520/7308/21.

Вищенаведене дозволяє дійти висновку, що розрахунок грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивача у 2014-2017 роках повинен був проводитись з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Разом з тим, матеріали справи не містять ані інформації щодо нарахування та виплати ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань протягом 2014-2017 років, із зазначенням всіх складових грошового забезпечення, яке використовувалося відповідачем під час нарахування позивачу відповідних виплат.

З метою повного і всебічного з`ясування всіх обставин цієї справи, ухвалами від 11.11.2024 р., від 24.12.2024 р., від 25.02.2025 р., від 07.04.2025 р. суд витребовував у відповідача, зокрема:

- відомості (інформацію у вигляді довідки) чи була нарахована та виплачена позивачу у спірний період грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань;

- належним чином засвідчені копії довідки, виданої на ОСОБА_1 стосовно виплати матеріальної допомоги для вирішення питань та грошової допомоги;

- довідки про розмір та складові грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 за період з 2014 р. по день виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

- довідку про виплачену грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за період з 2014 року по 2017 рік, із зазначенням всіх складових грошового забезпечення, яке використовувалося під час нарахування позивачу відповідних виплат.

Разом з відзивом на позовну заяву ВЧ НОМЕР_1 жодних доказів стосовно нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення питань та грошової допомоги за період 2014-2017 рр. відповідачем не надано.

До заяви ВЧ НОМЕР_1 про приєднання до матеріалів справи доказів (вх. №4285/25 від 21.01.2025 р.) додано довідку про зараховану на картковий рахунок колишньому військовослужбовцю ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) матеріальної допомоги для вирішення питань та грошової допомоги за період 2014-2017 рр., в якій зазначено, що:

- у 2015 році позивачу зараховано грошову допомогу на оздоровлення в сумі 2856, 66 грн. та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в сумі 2964, 26 грн.;

- у 2016 році позивачу зараховано грошову допомогу на оздоровлення в сумі 6595,56 грн. та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в сумі 6595,56 грн.;

- у 2017 році позивачу зараховано грошову допомогу на оздоровлення в сумі 6595,65 грн. та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в сумі 6514,76 грн.

До заяви ВЧ НОМЕР_1 про приєднання до матеріалів справи доказів (вх. №36302/25 від 06.05.2025 р.) додано, зокрема, роздруківки сформованих ВЧ НОМЕР_1 карток особового рахунку працівника ( ОСОБА_2 ) за 2014, 2015, 2016, 2017 рр., зі змісту яких слідує, що позивачу у спірні періоди нараховувалися грошові допомоги на оздоровлення (в т.ч.: в липні 2015 року, в жовтні 2016 року, в червні 2017 року) та матеріальні допомоги на вирішення соціально-побутових питань (в.ч.: в грудні 2014 року, в жовтні 2016 року).

Водночас, відповідачем не надано до суду інформації щодо включення під час нарахування позивачу відповідних грошових допомог на оздоровлення та матеріальних допомог на вирішення соціально-побутових питань, зокрема, щомісячної додаткової грошової винагороди у цих розрахунках.

Відповідно до ч. 6 ст. 77 КАС України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається , суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Згідно з ч. 9 ст. 80 КАС України, у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, незалежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Суд зазначає, що відповідачем жодними доказами не підтверджено, що позивачу за період 2014-2017 роки було нараховано та виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань та грошову допомогу на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Таким чином, з урахуванням того, що у відзиві на позовну заяву ВЧ НОМЕР_1 зазначила про безпідставність включення такої винагороди до грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується та виплачується одноразова грошова допомога, доказів протилежного до суду не надав, суд вважає встановленими обставини виплати позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення у 2014-2017 роках без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Щодо обраного способу захисту порушеного права.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Ґайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України").

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу позивачу буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п. 3.1 рішення Конституційного Суду України (справа №1-25/2010 від 29.06.2010 р.) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі вищезазначеного, з огляду на встановлену бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а також з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд дійшов висновку, що порушені права позивача в цій частині слід відновити шляхом визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, а також шляхом зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 КАС України).

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень бездіяльність якого оскаржуються, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності допущеної ним бездіяльності в рамках спірних правовідносин, та не спростовано доводи позивача в цій частині.

Враховуючи викладене та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не вирішується, оскільки до ухвалення рішення суду клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката позивачем не заявлено і суду не надано доказів, які підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014-2017 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог,- відмовити.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 12.05.2025 р.

Суддя О.М. Неклеса