Справа № 440/5186/25
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2025-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

12 травня 2025 рокум. ПолтаваСправа № 440/5186/25

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Алєксєєва Н.Ю., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації про:

- визнання протиправним рішення Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації від 04.04.2024, яким ОСОБА_1 , чоловіку ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 відмовлено у виплаті допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам;

- зобов`язання Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації призначити ОСОБА_1 , чоловіку ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року;

- стягнення з Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 , чоловіка ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за минулий період з 01 березня 2024 року по 01 вересня 2024 року в сумі 42000,00 грн.

Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та позивачеві надано строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Зазначено, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду позовної заяви оформленої відповідно до ст. 160 КАС України (зазначивши належного позивача/позивачів або уточнену позовну заяву приведену у відповідність до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, із заявленими вимогами); документа про сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн за реквізитами: отримувач коштів - ГУК у Полт.обл/тг м. Полтава/22030101; код отримувача 37959255; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача UA 4016719; призначення платежу: судовий збір, за позовом (назва позивача), Полтавський окружний адміністративний суд або документів, які підтверджують наявність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до закону; заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Роз`яснено позивачу, що у разі не усунення недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовна заява повертається позивачеві.

06.05.2025 представником позивача надано до суду документи на підтвердження наявності підстав для звільнення від спати судового збору; уточнену позовну заяву, у якій позивач просить:

- визнати протиправним рішення Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації від 04.04.2024 року, яким заявнику (як представнику родини, що складається з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовлено у виплаті допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації призначити заявнику (як представнику родини, що складається з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 березня 2024 року;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , представника родини, що складається з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за минулий період з 01 березня 2024 року по 01 вересня 2024 року в сумі 42000,00 грн. (сорок дві тисячі) гривень 00 коп.

Також надано заяву про поновлення процесуального строку, в якій зазначено, що позивач виховує малолітню дитину, яка потребує спеціального догляду, та крім того за своїм станом здоров`я дитина практично протягом всього року потребувала постійного лікування (медичні довідки та виписки зі стаціонарного лікування додаються). Позивач виховувала малолітню дитину, яка перебуває в складному стані здоров`я та потребувала постійного медичного догляду і лікування, що підтверджується наданими медичними довідками та виписками зі стаціонару. Також, як мати дитини, яка потребує спеціального догляду, Позивач не мала об`єктивної змоги належним чином підготувати та подати документи до суду раніше, оскільки основний час і ресурси були спрямовані на догляд за дитиною. Позивач перебуває в складному матеріальному становищі, оскільки є внутрішньо переміщеною особою без стабільного доходу (дохід за рік склав 14466,67 грн), що додатково обмежує мою можливість оперативного звернення до суду за професійною юридичною допомогою. Позивач не мала належної юридичної обізнаності в питаннях строків звернення до суду та вважала, що повторне звернення до органу соціального захисту на підставі раніше поданих документів дасть результат однак позивач отримала остаточну письмову відмову лише у грудні 2024 року.

Вирішуючи заяву про поновлення строку звернення до суду з даною позовною заявою, суд дійшов таких висновків.

Згідно ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Таким чином, за змістом наведеної вище процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, викладеної у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти росії).

Суд звертає увагу на те, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

До того ж, суд зазначає, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду».

Тобто, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Крім цього, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

Соціальна виплата є щомісячним періодичним платежем, внаслідок чого, в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання виплати особою, якій призначена соціальна виплата вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач просить скасувати рішення Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації, яке оформлене повідомленням від 04.04.2024.

Позивач в позовній заяві вказує, що отримала спірне рішення 04.04.2024. Однак чекала судового рішення у справі №440/5875/24 за позовом її чоловіка до відповідача з приводу припинення йому виплати допомоги на проживання ВПО.

На думку суду, строк звернення з даним позовом пропущений через відсутність зусиль позивача, байдужість до стану своїх справ, з огляду на її реальну обізнаність про рішення відповідача ще 04.04.2024. Така поведінка позивача свідчить про надання відповідним відносинам, які виникли між сторонами в даній справі та які позивач наразі бажає оскаржити, ознак стабільності.

Водночас, суд зазначає, що отримання позивачкою листа Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації, за результатами розгляду її повторної заяви, не може братися судом до уваги, оскільки, як вже зазначалося судом, оскаржувана допомога є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує.

Звернення позивачки із листами, заявами не змінює момент, з якого позивачка дізналася про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Зі змісту заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом не слідує, що позивач мав обмеження для пересування, роботи поштового та електронного зв`язку, тощо, які б унеможливили чи ускладнили звернення позивача з цим позовом протягом 2024 року, а отже позивачка мала можливість реалізувати своє право на звернення до адміністративного суду як шляхом подання позовної заяви безпосередньо через канцелярію суду, так і у спосіб направлення позовної заяви до суду по пошті або через систему "Електронний суд".

Також позивачка вказує, що виховувала малолітню дитину, яка перебуває в складному стані здоров`я та потребувала постійного медичного догляду і лікування, що підтверджується наданими медичними довідками та виписками зі стаціонару, що в свою чергу також стало причиною пропуску строку для звернення до суду.

Однак, суд зазначає, що перебування малолітньої дитини на лікуванні в закладах охорони здоров`я чи перебування її на лікуванні вдома у період із 13.03.2024 по 13.03.2024, 25.03.2024 по 03.06.2024, 07.06.2024 по 13.06.2024, 14.06.2024 по 28.06.2024, з 09.09.2024 по 27.09.2024, 02.10.2024 по 01.11.2024, 11.11.2024 по 25.11.2024, 13.12.2024 по 23.12.2024, 12.02.2025 по 21.02.2025, 07.04.2025 по 16.04.2025 унеможливлювало звернення позивача до суду з даним позовом виключно у зазначені періоди, однак, ці обставини не є достатніми для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду більш як на 11 місяців.

Окрему увагу, суд звертає, на те, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною відповідним Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], № 26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12 липня 2001 року у справі за заявою № 42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

Проте, позивачкою будь-яких об`єктивних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду, не зазначено та відповідно належних та допустимих доказів не надано.

Внаслідок чого, суд дійшов висновку, що позивачкою не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду протягом встановленого законом строку, а наведені позивачкою у заяві обставини носять суб`єктивний характер та, отже, не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду, внаслідок чого, підстави для поновлення строку не є поважними, а заява про поновлення строку звернення до суду не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Також пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків (частина п`ята статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи наведене, позовна заява підлягає поверненню позивачці.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 169 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Ю. Алєксєєва