Справа № 420/32141/24
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/32141/24

Перша інстанція: суддя Бжассо Н.В.,

повний текст судового рішення

складено 19.12.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання провести перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року до 20 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

15.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не застосування за період з 26.02.2022 до 20.09.2024 при обчислені розміру усіх видів щомісячного грошового забезпечення та інших виплат вимог постанови КМУ від 30.08.2017 №704;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок за період з 26.02.2022 до 20.09.2024 усіх видів щомісячного грошового забезпечення та інших виплат за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки, грошової компенсації за дні додаткової відпустки за 2022-2024 роки, грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на відповідний тарифний коефіцієнт згідно п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017р., з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 код згідно з вимогами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV y разі задоволення позовних вимог здійснити виплату усіх видів грошового забезпечення за 2022-2024 роки без утримання з нього сплати єдиного соціального внеску.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказував, що він проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 з 26.02.2022 до 20.09.2024, та під час проходження цієї служби нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювалися не у повному обсязі та не у відповідності до вимог постанови КМУ №704 від 30.08.2017, оскільки все грошове забезпечення обраховувалось без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2024, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 :

- визнана протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не застосування за період з 26.02.2022 до 19.05.2023 при обчисленні ОСОБА_1 розміру усіх видів щомісячного грошового забезпечення та інших виплат з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого Законом на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період з 26.02.2022 до 19.05.2023 усіх видів грошового забезпечення та інших виплат за невикористані дні щорічної відпустки за 2022-2023 роки, грошової компенсації за дні додаткової відпустки за 2022-2023 роки, грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого Законом на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум;

- в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/32141/24 від 19 грудня 2024 року в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 19.05.2023 до 20.09.2024 та в частині якою відмовлено у зобов`язанні військової частини провести перерахунок та виплату за період з 19.05.2023 по 20.09.2024 усіх видів грошового забезпечення та інших виплат, та ухвалити в цій частині нову постанову, якою задовольнити ці позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції оскаржуване в частині рішення ухвалив з порушеннями процесуальних і матеріальних норм права, оскільки не врахував практику Верховного Суду у справах:

- від 02.08.2022 у справі №440/6017/21;

- від 13.12.2022 у справі № 240/12647/21;

- від 04.01.2023 у справі № 640/17686/21;

- від 10.01.2023 у справі №120/8682/21;

- від 12.03.2019 у справі №913/204/18;

- від 10.03.2020 у справі №160/1088/19.

При цьому апелянт вказує, що скорочення виплат грошового забезпечення військовослужбовцям є порушенням вимог ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членам їх сімей», а тому застосування судом першої інстанції приписів постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 до розрахунків розмірів грошового забезпечення військовослужбовцям і як результат часткового незадоволення вимог позивача, є порушенням матеріальних норм права.

У відзиві на апеляційну скаргу, військова частина НОМЕР_1 , заперечуючи взагалі право апелянта на перерахунок грошового забезпечення, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року по справі №420/32141/24, повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимогах в повному обсязі.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 26 лютого 2022 року до 20 вересня 2024 року (а.с. 13-15).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 270 (по стройовій частині) від 20 вересня 2024 року, підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 20 вересня 2024 року (а.с. 16).

Також, відповідно до матеріалів справи, довідок військової частини НОМЕР_1 від 23.09.2024 №2355, №2356 та грошового атестату від 30.09.2024 (а.с. 19-22), позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення, яке було обраховане з урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01.01.2018 року 1762 грн, а з 20.05.2023 з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481, відповідно до якого розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволені позовних вимог, заявлених за період з 20 травня 2023 року до 20 вересня 2024 року, суд першої інстанції виходив з того, що саме з 20.05.2023 пункт 4 Постанови КМУ № 704 від 30.08.2017, вже не містить приписів стосовно того, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача провести виплату перерахованого грошового забезпечення без утримання з нього сплати єдиного соціального внеску, є передчасними та задоволенню не підлягають.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII (надалі Закон №2232-XII) встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону №2232-XII, порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 40 Закону №2232-XII визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Зокрема, ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (надалі - Закон №2011-ХІІ) встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За правилом ч. 4 ст. 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ №704 від 30.08.2017 унормоване питання визначення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців (надалі Постанова КМУ №704).

Так, на час виникнення спірних правовідносин (26.02.2022) абзац перший пункту 4 Постанови КМУ №704, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020, передбачав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

При цьому, приписи стосовно визначення посадового окладу не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, не підлягали застосуванню оскільки згідно з п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом (01.01.2017) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Отже, з часу виникнення спірних правовідносини цій справі, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу мали визначатись шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 Постанови КМУ №704.

Закони України «Про Державний бюджет на 2022 рік», «Про Державний бюджет на 2023 рік», не містять застережень щодо застосування в 2022 та 2023 роках, як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року.

Отже, враховуючи, що в цій справі, з 01.01.2022 положення п. 4 Постанови КМУ №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військове (спеціальне) звання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 4 Постанови КМУ №704 в частині, що не суперечить Законам України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік». Тобто, розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, в частині позовних вимог у задоволені яких було відмовлено, апеляційний суд зазначає таке.

20 травня 2023 року набрала чинності постанова КМУ №481 від 13.02.2024, пунктом 2 якої внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (Офіційний вісник України, 2017 р., № 77, ст. 2374), виклавши абзац перший в такій редакції:

« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Отже, починаючи з 20.05.2023 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 Постанови КМУ №704.

Постанова КМУ №481 від 13.02.2024 є чинною, в установленому законом порядку не скасована, а тому обчислення позивачу грошового забезпечення починаючи з 20 травня 2023 року виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим званням розрахованих виходячи з розміру 1762 гривні та визначених шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 Постанови КМУ №704, є правомірним.

На час звільнення апелянта з військової служби наведене нормативне урегулювання визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, змін не зазнало.

За наведених обставин, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині період у з 20 травня 2023 року до 20 вересня 2024 року.

При цьому апеляційний суд відхиляє у якості підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 02.08.2022 у справі №440/6017/21; від 13.12.2022 у справі № 240/12647/21; від 04.01.2023 у справі № 640/17686/21; від 10.01.2023 у справі №120/8682/21; від 12.03.2019 у справі №913/204/18; від 10.03.2020 у справі №160/1088/19, оскільки в цих справах не було предметом спору правовідносин, які виникли в період часу з 20.05.2023 до 20.09.2024 за іншого нормативного урегулювання.

Щодо позовної вимог про зобов`язання здійснити виплату усіх перерахованих видів грошового забезпечення без утримання сплати єдиного соціального внеску, то апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення такої вимог, оскільки вона заявлена передчасно та на час розгляду справи відсутні підстави вважати, що права апелянта в цій частині можуть буди порушені.

Отже, доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині рішення, правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі №420/32141/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 08.05.2025

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька