Справа № 640/22258/19
Суддя: Лук'яненко М.О.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 р. №640/22258/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марини Лук`яненко розглянувши за правилами письмового провадження у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просить:

1. визнати бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невнесення до наказу Генерального прокурора від 17.10.2019 № 1105ц щодо звільнення ОСОБА_1 посилання на п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;

2. зобов`язати відповідача доповнити наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 № 1105ц та трудову книжку записами з посиланням на п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;

3. визнати бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невиплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та зобов`язання здійснити виплату;

4. зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 18.10.2019 по день фактичного розрахунку з компенсацією втрати частини доходів (індексацією) у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що спеціальним законом, а саме: Законом України "Про прокуратуру" визначено особливості порядку звільнення прокурорів. Проте підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а саме "зміни організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників" урегульовано КЗпП України (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України), а отже наказ Відповідача про її звільнення без урахування норм КЗпП України є неповним та відповідно незаконним. При цьому, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та п.п.1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, але всупереч вимогам закону вихідна допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати Позивачці не виплачена, чим допущена протиправна бездіяльність. Звільнення позивачки відбулося 17.10.2019, розрахунок відповідачем здійснено 22.10.2019, вихідну допомогу не виплачено. Позивач вважала, що в зв`язку з невиплатою їй вихідної допомоги на день звернення до суду, Відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку із застосуванням індексу споживчих цін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.06.2020 замінено відповідача у справі - Генеральну прокуратуру України - на Офіс Генерального прокурора.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.06.2020 зупинено провадження у справі №640/22258/19 до розгляду по суті та набрання законної сили судовим рішенням по справі Окружного адміністративного суду м. Києва №640/22616/19.

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 до Харківського окружного адміністративного суду, згідно супровідного листа № 01-19/1430/25 від 31.01.2025 року передаємо 742 (сімсот сорок дві) судові справи згідно з актом приймання-передачі від 31.01.2025, зокрема адміністративну справу № 640/22258/19.

Відповідно до статті 31 КАС України здійснено повторний розподіл автоматизованою системою документообігу суду адміністративної справи.

Вказана адміністративна справа надійшла до провадження судді Харківського окружного адміністративного суду Марини Лук`яненко.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 прийнято до провадження матеріали справи, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що в провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала справа №640/22616/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 17 жовтня 2019 року №1105ц щодо звільнення позивача із займаної посади та органів прокуратури, з 18 жовтня 2019 року та поновлено позивача на посаді, з якої її було звільнено в Офісі Генерального прокурора та органах прокуратури, з 19 жовтня 2019 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 жовтня 2019 року по 30 листопада 2020 року в сумі 596 587,60 грн, з якої Офісом Генерального прокурора мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року - змінено, викладено абзац 3 резолютивної частини в наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України - начальника другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності в Генеральній прокуратурі України, з 19 жовтня 2019 року.» У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року по справі №640/22616/19 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2021 року скасовано та ухвалено у справі №640/22616/19 нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року по справі №640/22616/19 набрала законної сили 26.10.2022.

Відповідно до ч.1 ст. 237 КАС України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Таким чином, суд вважав за необхідне поновити за власною ініціативою провадження у справі №640/22259/19.

У судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду клопотання з проханням здійснювати розгляд її позовної заяви за її відсутності, оскільки наразі вона вимушено у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації проживає за кордоном і перебуває під захистом Федеративної Республіки Німеччини і не має фізичної можливості бути присутньої в судовому засідання, цією ж заявою підтримала свої позовні вимоги в наступному об`ємі:

1. визнати бездіяльність Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) протиправною в частині невиплати ОСОБА_1 , вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та зобов`язати здійснити цю виплату;

2. зобов`язати Відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних ОСОБА_1 сум при звільненні за період з 18.10.2019 по день фактичного розрахунку із компенсацією втрати частини доходів (індексацією) у зв`язку з порушенням строків їх виплати;

3. стягнути з Відповідача на її користь судовий збір у сумі 1536 грн. 80 коп.

При цьому, додатково звернула увагу, що частиною 5 ст. 40 КЗпП України встановлено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст. ст. 42, 42-1, ч.ч. 1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Таким чином передбачено, що Законом України «Про прокуратуру» можуть бути передбачені особливості звільнення з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - ліквідація чи реорганізація або скорочення штату або чисельності працівників, але ніяк не щодо застосування положень ст. 44 цього Кодексу. Водночас особливості застосування певних юридичних норм мають бути чітко відображені у спеціальному законі, в даному випадку у Законі України «Про прокуратуру». Проте жодних особливостей застосування положень ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги при звільненні у зв`язку із ліквідацію чи реорганізацію органу або скорочення штату чи чисельності працівників органів прокуратури, зокрема щодо заборони її виплати саме прокурорам у Законі України «Про прокуратуру» не передбачено. Відповідно до ст. 44 Кодексу Законів про Працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 цього кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Будь-яких виключень із цієї норми, чи особливостей її застосування ні Закон України «Про прокуратуру», ні Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ані КЗпП України стосовно прокурорів не містять.

Вважала, що право на одержання суми середньомісячного заробітку як вихідної допомоги передбачено законодавством, яке покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У встановлений судом строк, відповідач подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. По суті позовних вимог вказує, що наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 1105ц ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України начальника другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратури». У своїй постанові Верховний Суд вказав, що Законом № 113-ІХ визначено безальтернативну умову переведення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом займали посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах на посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, а саме лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим Законом. Отже, з огляду на наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем обґрунтовано визначено звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з підстав, передбачених підпунктом 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX. Поряд із цим судами відхилено доводи позивача, що її звільнення відбулося із порушенням статті 40 КЗпП України. Отже, вказаними нормативними актами визначені особливості звільнення прокурорів у зв`язку з проведенням реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Такими особливостями, зокрема, є відсутність обов`язку у керівників органів прокуратури подавати пропозиції прокурорам про переведення на іншу посаду у випадку неуспішного проходження ними атестації. При цьому, Законом № 1697-VII не передбачено можливості виплати прокурору вихідної допомоги при звільненні із займаної посади з вказаних підстав.

У судовому засіданні представник відповідача підтримала мотиви і обставини викладені у відзиві і додаткових поясненнях, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Протокольною ухвалою суду від 16.04.2025 закінчено підготовче провадження та суд перейшов до розгляду справи по суті.

У судове засідання призначене на 05.05.2025 об 11:00 сторони не з`явились.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд дійшов висновку, що справа має бути розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходила публічну службу на посаді заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України - начальника другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.

У зв`язку з набранням 25 вересня 2019 року чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19 вересня 2019 року (далі - Закон №113-ІХ), яким запроваджено реформу прокуратури, обов`язковою умовою якої є атестація, успішне проходження усіх етапів якої є підставою для переведення до Офісу Генерального прокурора обласних прокуратур чи окружних прокуратур, позивач 11 жовтня 2019 року подала Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора.

Наказом Генерального прокурора України від 17 жовтня 2019 року №1105ц згідно зі статтею 9 Закону № 1697-VII, підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ позивачку звільнено із займаної посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частин першої статті 51 Закону № 1697-VII, з 18 жовтня 2019 року.

Відповідно до листка непрацездатності від 25 жовтня 2019 року серії АДЧ №374421 позивачка з 15 жовтня 2019 року до 25 жовтня 2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні.

Не погодившись з вказаним наказом про звільнення позивач оскаржила його в межах адміністративної справи №640/22616/19.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 17 жовтня 2019 року №1105ц щодо звільнення позивача із займаної посади та органів прокуратури, з 18 жовтня 2019 року та поновлено позивача на посаді, з якої її було звільнено в Офісі Генерального прокурора та органах прокуратури, з 19 жовтня 2019 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 жовтня 2019 року по 30 листопада 2020 року в сумі 596 587,60 грн, з якої Офісом Генерального прокурора мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року - змінено, викладено абзац 3 резолютивної частини в наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України - начальника другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності в Генеральній прокуратурі України, з 19 жовтня 2019 року.» У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року - залишено без змін.

Державною казначейською службою України відповідно до постанови Кабінету України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» здійснено безспірне списання з рахунку Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 грошових коштів:

- у травні 2021 року середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 44 744,07 грн (сума вказана до сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів) згідно із виконавчим листом Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2021 у справі № 640/22616/19;

- у вересні 2021 року середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 551 843,53 грн (сума вказана до сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів) згідно із виконавчим листом Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2021 у справі № 640/22616/19.

Також, ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошові кошти за весь період тимчасової непрацездатності з 15.10.2019 до 25.10.2019 включно, що підтверджується заявою - розрахунком та розрахунковим листом за листопад 2019 року.

Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року по справі №640/22616/19 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2021 року скасовано та ухвалено у справі №640/22616/19 нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач вважає, що їй не виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум при звільненні за період з 18.10.2019 по день фактичного розрахунку із компенсацією втрати частини доходів (індексацією у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а тому звернулась до суду з даним позовом (з урахуванням зменшених позовних вимог).

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі Закон № 113-ІХ) запроваджено реформування системи органів прокуратури.

За приписами п. 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до п. 9 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Пунктом 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком.

Згідно з п. 9 розділу І Порядку атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 цього Порядку.

Відповідно до п. 10 розд. І Порядку № 221 заява, вказана у п. 9 розділу І цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно- дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15.10.2019 (включно). Заява підписується прокурором особисто.

У спірних правовідносинах, наказом Генерального прокурора України від 17.10.2019 №1105ц позивача звільнено з займаної посади на п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 у справі №640/22616/19 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 № 1105ц про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України начальника другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України та органів прокуратури в Офісі Генерального прокурора, з 19 жовтня 2019 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 596 587,60 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 змінено, виклавши абзац 3 резолютивної частини в наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України - начальника другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності в Генеральній прокуратурі України, з 19 жовтня 2019 року». У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.10.2022 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2021 скасовано та ухвалено нове рішення у справі №640/22616/19, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У своїй постанові Верховний Суд вказав, що Законом № 113-ІХ визначено безальтернативну умову переведення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом займали посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах на посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, а саме лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим Законом.

Отже, з огляду на наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем обґрунтовано визначено звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з підстав, передбачених підпунктом 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Водночас, Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 закріпив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України встановлюються законом, що регулює їхній статус.

За змістом статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" внесено зміни також і до КЗпП України, а саме, статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус; частину дев`яту статті 252 після слів дисциплінарної відповідальності та звільнення доповнено словами і цифрами а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу.

За приписами Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Отже частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Крім того, чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

З урахуванням наведеного суд зауважує, що внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Отже частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 420/4554/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19 та від 21 січня 2021 у справі № 260/1890/19.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що на момент звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління з 18.10.2019, позивач набула право на виплату вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

Поряд із викладеним, суд зауважує, що відповідно до довідки Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 18-812зп, яка міститься в матеріалах справи, розмір вихідної допомоги позивача становив би 44 744,07 грн.

При цьому Державною казначейською службою України відповідно до постанови Кабінету України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» здійснено безспірне списання з рахунку Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 грошових коштів на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2021 у справі № 640/22616/19:

- у травні 2021 року середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 44 744,07 грн. (сума вказана до сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів) згідно із виконавчим листом Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2021 у справі № 640/22616/19;

- у вересні 2021 року середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 551 843,53 грн. (сума вказана до сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів) згідно із виконавчим листом Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2021 у справі № 640/22616/19.

Однак в подальшому Верховним Судом скасовано рішення суду, відповідно до якого відбулось вищезазначене списання коштів і відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже і нівельовано підстави для такого безспірного списання.

Відповідно до ст. 381 КАС України поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Такі обставини у спірних правовідносинах відсутні.

І питання повороту виконання рішення по справі № 640/22616/19 не вирішувалось.

Враховуючи вищенаведене, в розглядаємій справі, на думку суду, виплачена Відповідачем на користь позивача сума у розмірі 44 744,07 грн. є тотожною сумі вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку, яка згідно довідки Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 18-812зп склала 44 744, 07, а тому не може бути повторно стягнута з Відповідача.

Таким чином, оскільки Верховним судом по справі № 640/22616/19 нівельовано право позивача на отриманні за безспірним списанням грошові кошти, так як скасовано судове рішення відповідно до якого відбулось вищезазначене списання коштів, а поворот виконання судового рішення у даному випадку не допускається, то суд дійшов висновку, що вихідна допомога у розмірі 44 744,07 грн., яка є тотожною виплаченій сумі у травні 2021 року, позивачу вже була виплачена, у зв`язку із чим, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2019 по день фактичного розрахунку із компенсацією втрати частини доходів (індексацією) у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач зазначає, що неповну частину виплат при звільненні (заробітна плата за жовтень 2019 року та компенсація за невикористану відпустку) відповідачем здійснено із затриманням на 4 доби, а саме: звільнення відбулося 18.10.2019, розрахунок відповідачем здійснено 22.10.2019.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 у період з 15.10.2019 до 25.10.2019 перебувала на лікарняному, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу, розрахунками оплати лікарняного листа з Комплексної системи автоматизації підприємства «IS-рrо» і не заперечується сторонами по справі.

Крім того, факт перебування ОСОБА_2 на лікарняному у вказаний період встановлено судовими рішеннями у справі № 640/22616/19.

Статтею 19 розділу IV Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого видана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону № 1105-XIV підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Згідно із нормами пункту 2 статті 22 Закону № 1105-XIV допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травм, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації (частина 3 статті 30 Закону №1105-XIV).

Допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати (пункт 2 статті 32 Закону № 1105-XIV).

Пунктом 5 статті 32 Закону № 1105-XIV визначено, що матеріальне забезпечення, передбачене цим Законом, виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності, встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сім`ї, який перебував на її утримані.

Частиною першою статті 34 Закону № 1105-XIV передбачено, що фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

При цьому кожна заява-розрахунок проходить автоматизовані контролі, ручну перевірку фахівцями Фонду та верифікацію це дозволяє упередити помилки та запобігти нецільовим видаткам чи подальшим штрафам роботодавців.

Частиною другою цієї статті також передбачено, що страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам.

Після надходження коштів на відповідний спеціальний реєстраційний рахунок роботодавець зобов`язаний виплатити лікарняні працівникові, як уже зазначалося, в найближчий строк, установлений для виплати заробітної плати (пункт 1 частини другої статті 32 Закону № 1105-XIV).

У спірних правовідносинах, позивачу відповідно до вимог чинного законодавства нараховано та виплачено грошові кошти за весь період тимчасової непрацездатності з 15.10.2019 до 25.10.2019 включно, що підтверджується розрахунковим листом за листопад 2019 року.

Крім того, ураховуючи роз`яснення Державної фіскальної служби, надане у листі від 24.02.2015 № 3931/6/99-99-17-03-01-15, виплата лікарняних після дати звільнення працівника не порушує вимоги статті 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною другою статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас у пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України зазначено, що: «Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

До того ж, у спірних правовідносинах, Державною казначейською службою України відповідно до постанови Кабінету України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» здійснено безспірне списання з рахунку Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 грошових коштів:

- у травні 2021 року середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 44 744,07 грн (сума вказана до сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів) згідно із виконавчим листом Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2021 у справі № 640/22616/19;

- у вересні 2021 року середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 551 843,53 грн (сума вказана до сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів) згідно із виконавчим листом Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2021 у справі № 640/22616/19.

Суд зазначає, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є взаємовиключними. У разі задоволення в цій частині повністю одночасно двох позовів, відповідач може бути зобов`язаний фактично виплатити подвійну суму середнього заробітку, оскільки їх розміри є однаковими.

Правовий висновок щодо неможливості одночасного застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійного стягнення середнього заробітку викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №686/20491/18.

Так, Верховний Суд у постанові від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18 зазначив, що «положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Однак за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату».

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 13 квітня 2023 року у справі № 1.380.2019.005731, від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18 виклав правову позицію, згідно з якою за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП, так і за статтею 235 цього Кодексу, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату».

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.10.2019 по день фактичного розрахунку.

А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на відсутність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, право на виплату компенсації втрати частини доходів (індексацією) у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» також у позивача відсутнє.

Таким чином, в частині позовних вимог щодо виплати компенсації втрати частини доходів (індексації) у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд відмовляє.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми зясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

З`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат відповідно до положень статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 14, 243-246, 291, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Марина Лук`яненко