Справа № 640/38054/21
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: державного секретаря Мінстатегпром Спіріної Олени Дмитрівни, відповідача-2: Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку,-
22 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державного секретаря Мінстратегпром Спіріної Олени Дмитрівни, Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України, в якій просить суд:
визнати протиправним та скасувати наказ державного секретаря Мінстратегпром Спіріної Олени Дмитрівни № 1027/к від 24 листопада 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 ;
зобов`язати Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості України поновити на роботі ОСОБА_1 шляхом допуску його до роботи на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ та організацій в Міністерстві з питань стратегічних галузей промисловості України;
В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що позивач з 21 квітня 2021 року працює на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України.
Наказом державного секретаря Мінстатегпром Спіріної Олени Дмитрівни №1027/к від 24 листопада 2021 року відсторонено ОСОБА_1 від роботи на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту з 24 листопада 2021 року, як особу, яка відмовилась/ухилилась від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 (не надав підтвердження проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19 виданий закладом охорони здоров`я, що зафіксовано в акті від 24.11.2021 року).
ОСОБА_1 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, наказ державного секретаря Мінстратегпром Спіріної Олени Дмитрівни №1027/к від 24 листопада 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту з 24 листопада 2021 року, оскільки норми Закону України «Про державну службу» є нормами спеціального закону, які регулюють питання відсторонення державних службовців. Статтею 72 Закону України «Про державну службу» передбачено вичерпний перелік умов та підстав для відсторонення державного службовця, крім того Закон України «Про державну службу» не передбачає такої підстави для відсторонення як відмова чи ухилення від здійснення обов`язкового щеплення, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 2020 року №819, Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості України (Мінстратегпром) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Отже, всі працівники Мінстратегпрому підлягали обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19.
На виконання вимог Постанови №1236 Міністерством з питань стратегічних галузей промисловості України було видано наказ від 24 листопада 2021 року №1027/к «Про відсторонення ОСОБА_1 » як особу, яка відмовилась/ухилилась від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 (не надала підтвердження проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я). Ненадання відповідних документів підтверджується актом про встановлення відсутності підтвердження проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19.
Відсторонення ОСОБА_1 відбулося з підстав передбачених статтею 46 КЗпП України, а саме в інших випадках передбачених законодавством, що є самостійною підставою для відсторонення без застосування процедура дисциплінарного провадження, тобто дія Закону України «Про державну службу» на спірні правовідносини не поширюється.
Наказом Мінстратегпрому від 18 квітня 2022 року №146/к «Про переведення ОСОБА_1 », головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту, з 18 квітня 2022 року за згодою ОСОБА_1 переведено на рівнозначну посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України.
Тобто, відбулось поновлення позивача на роботі, оскільки особу допущено до виконання своїх службових обов`язків, а тому вимога зобов`язати Мінстратегпром поновити на роботі ОСОБА_1 шляхом допуску його до роботи на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємства, установ та організацій в Мінстратегпромі задоволенню не підлягає.
З урахуванням викладеного, представник відповідача-2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом: представник позивача та відповідач-2 отримали повідомлення в їх електронні кабінети; відповідач-1 повідомлявся засобами Укрпошти, але на адресу суду 11 березня 2025 року повернувся конверт з відміткою відділення Укрпошти "адресат відсутній за вказаною адресою".
Протягом строку, визначеного в ухвалі про прийняття справи до провадження, сторони з заявами та клопотаннями на адресу суду не зверталися.
Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи вищезазначене, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП відсутній, паспорт серії НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що 24 листопада 2021 року ОСОБА_2 , державним секретарем Мінстратегпрому, Власовим Юрієм Леонідовичем, начальником Адмінітративно-господарського управління та Іваницькою Юлією Василівною, головним спеціалістом відділу по роботі з персоналом апарату Міністерства Департаменту по роботі з персоналом складено акт про те, що 24 листопада 2021 року встановлено факт відсутності підтвердження проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, у ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту.
1. Відсторонити ОСОБА_1 від роботи на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту з 24 листопада 2021 року, як особу, яка відмовилась/ухилилась від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 (не надала підтвердження проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я).
2. Установити, що строк відсторонення встановлюється до усунення причин, які його зумовили (отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я).
3. Управлінню бухгалтерського обліку та звітності ( ОСОБА_3 ) на час відсторонення ОСОБА_1 здійснювати оплату праці з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
1. Вважати наказ Мінстратегпрому від 24.11.2021 року №1027/к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » таким, що втратив чинність.
2. Дозволити ОСОБА_1 , головному спеціалісту відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту, виконувати роботу дистанційно з 01 березня 2022 року.
3. ОСОБА_1 вести облік дистанційно виконуваних завдань та подати звіт до Департаменту по роботі з персоналом апарату Мінстратегпрому, погоджений безпосереднім керівником, протягом трьох робочих днів після завершення дистанційної роботи.
На підставі попередження та заяви ОСОБА_1 , Наказом державного секретаря Мінстратегпром Спіріної Олени Дмитрівни №146/к від 18 квітня 2022 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу», абзацу другого пункту 12 Порядку проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 року №640 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 591) та у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису, введених у дію з 01 січня 2022 року наказом Мінстратегпрому від 30 грудня 2021 року №290 «Про введення в дію структури та штатного розпису Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України» наказано:
1. Перевести ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту, з 18 квітня 2022 року, за його згодою, на рівнозначну посаду головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, зі збереженням встановлених надбавок за ранг державного службовця та вислугу років на державній службі.
2. ОСОБА_1 надати до Департаменту по роботі з персоналом визначені суб`єктом призначення завдання і ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорії «Б» або «В», на 2022 рік у термін до 29 квітня 2022 року.
ОСОБА_1 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, наказ державного секретаря Мінстратегпром Спіріної Олени Дмитрівни №1027/к від 24 листопада 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту з 24 листопада 2021 року, оскільки норми Закону України «Про державну службу» є нормами спеціального закону, які регулюють питання відсторонення державних службовців, статтею 72 Закону України «Про державну службу» передбачено вичерпний перелік умов та підстав для відсторонення державного службовця, крім того Закон України «Про державну службу» не передбачає такої підстави для відсторонення як відмова чи ухилення від здійснення обов`язкового щеплення, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
У відповідності до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
У відповідності до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Статтею 49 Конституції України встановлено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності. Держава дбає про розвиток фізичної культури і спорту, забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 Положення про Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 2020 року №819, Мінстратегпром є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну промислову політику, державну військово-промислову політику, державну політику у сфері державного оборонного замовлення, у сфері оборонно-промислового комплексу, у літакобудівній галузі та забезпечує формування і реалізацію державної політики у сфері космічної діяльності.
Відповідно до преамбули Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
Пунктами «а» та «б» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, відповідно до яких громадяни України зобов`язані, зокрема піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Медичні працівники, які проводять профілактичні щеплення, повинні мати відповідну підготовку з питань їх проведення та зобов`язані надати об`єктивну інформацію особам, яким проводиться щеплення, або їх законним представникам про ефективність профілактичних щеплень та про можливі поствакцинальні ускладнення.

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Особам, які не досягли п`ятнадцятирічного віку чи визнані у встановленому законом порядку недієздатними, профілактичні щеплення проводяться за згодою їх об`єктивно інформованих батьків або інших законних представників. Особам віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років чи визнаним судом обмежено дієздатними профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації та за згодою об`єктивно інформованих батьків або інших законних представників цих осіб. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно з пунктом 1 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-Соv-2 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Соv-2, підлягають працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, але лише в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 2020 року №819, Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості України (Мінстратегпром) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Отже, всі працівники Мінстратегпрому підлягали обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, але лише в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів Україні від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2» встановити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Соv-2, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Соv-2» від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Соv-2» та від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Соv-2».

Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій (стаття 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Отже, законодавець наділив Кабінет Міністрів України правом самостійно затверджувати необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавців та терміни проведення, встановлювати тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них.

Відповідно до статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими де виконання.

Відповідно до пункту 41-б постанови №1236 керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19, яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

З урахуванням зазначеного можна зробити висновок, що підставою для застосування статті 46 КЗпП України «в інших випадках, передбачених законодавством» є постанова №1236 та Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153.

Судом встановлено, що на виконання вимог Постанови №1236 Міністерством з питань стратегічних галузей промисловості України та на підставі складеного акту від 24.11.2021 року було видано наказ від 24 листопада 2021 року №1027/к «Про відсторонення ОСОБА_1 » як особу, яка відмовилась/ухилилась від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 (не надала підтвердження проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я). Ненадання відповідних документів підтверджується актом про встановлення відсутності підтвердження проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19.

Щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про державну службу», суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Судом вбачається, що спір в справі виник у зв`язку з відстороненням позивача від роботи, який обіймав посаду в центральному органі виконавчої влади, через відмову/ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19.

Спеціальне законодавство, а саме Закон України «Про державну службу» не містить врегулювання порядку відсторонення державного службовця у зв`язку з відмову від проведення профілактичного щеплення проти СОVID-19, а відтак в такому випадку мають бути застосовані норми загального законодавства, а саме Кодексу законів про працю України.

Посилання представника позивача на необхідність застосування норм статті 72 Закону України «Про державну службу» суперечить нормі, оскільки норми даної статті регулюють порядок відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків у зв`язку з порушенням дисциплінарного провадження.

У даному випадку відсторонення ОСОБА_1 відбулося з підстав передбачених статтею 46 КЗпП України, а саме в інших випадках, передбачених законодавством, що є самостійною підставою для відсторонення без застосування процедура дисциплінарного провадження, відтак дія Закону України «Про державну службу» на спірні правовідносини не поширюється.

Щодо обов`язкового щеплення, суд виходить з наступного.

Наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» набув чинності через один місяць з дня його офіційного опублікування, а тому у позивача було достатньо часу для здійснення щеплення або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

У частині 2 статті 8 Конвенції з прав людини прямо вказано, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пандемія - це саме той випадок, коли щеплення та відсторонення від роботи не щеплених осіб допомагає стримувати поширення вірусу СОVID-19.

Обов`язковість проведення щеплення проти COVID-19 для державних службовців до яких належить позивач, передбачена наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Норма частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» покликана захистити здоров`я та життя людей у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування людей, які не отримали профілактичні щеплення в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів інфекційних хвороб, що є загрозою для життя та здоров`я не лише працівників, а й членів їхніх сімей та осіб, які відвідують орган державної влади, тобто людина, яка не отримала щеплення, не лише стає потенційно небезпечною для оточення, а й сама піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву (інтересу) інших людей, які провели щеплення у відповідності до чинного законодавства України з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень особа не може бути допущена до роботи на посаді державної служби, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх працівників державного органу, а й захищає таким чином інший людей, які не отримали профілактичні щеплення в тому числі і тих, які мають до щеплення протипоказання.

Передбачене є вимогою закону, а не дискримінацією чи обмеженням осіб, державних службовців, в їх праві на відмову від щеплення (вакцинуватися або надати медичний висновок про наявність протипоказань або обрати ту професію, яка не внесена до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням).

Cуд звертає увагу, що чинне законодавство України містить виключення стосовно обов`язкового щеплення від СОVID-19: особи, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Зважаючи, що до позовної заяви ОСОБА_1 не долучив медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, відтак в спірних правовідносинах, суд вважає, що відповідач виконав вимоги законодавства щодо відсторонення від роботи працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-Соv-2.

Щодо поновлення на посаді, суд виходить з наступного.

Наказом Мінстратегпрому від 01 березня 2022 року №22/0 «Про дозвіл ОСОБА_1 на дистанційну роботу» визнано наказ Мінстратегпрому від 24 листопада 2021 року № 1027/к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » таким, що втратив чинність та дозволено ОСОБА_1 , головному спеціалісту відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту виконувати роботу дистанційно з 01 березня 2022 року.

Наказом Мінстратегпрому від 18 квітня 2022 року №146/к «Про переведення ОСОБА_1 », головного спеціаліста відділу аудиту підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління Міністерства Управління внутрішнього аудиту, з 18 квітня 2022 року за згодою ОСОБА_1 переведено на рівнозначну посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України.

З урахуванням викладеного, судом вбачається, що фактично відбулось поновлення ОСОБА_1 на роботі, оскільки його допущено до виконання своїх службових обов`язків, у зв`язку з чим вимога зобов`язати Мінстратегпром поновити на роботі ОСОБА_1 шляхом допуску його до роботи на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємства, установ та організацій в Мінстратегпромі задоволенню не підлягає.

У пункті 300 рішення Європейського суду з прав людини від 28 квітня 2021 рок (CASE OF VAVUIIMKA AND OTHERS v.THE CZECH REPUBLIC) вказано, що стосовно ефективності вакцинації, суд ще раз посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві.

Європейський суд з прав людини підкреслив, що на загальну думку вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція з прав людини та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією.

Держава наділена широким полем розсуду в питаннях вакцинації як способу запобігання поширенню небезпечних захворювань.

Коли політики добровільної вакцинації недостатньо для досягнення та підтримання колективного імунітету або колективний імунітет не допомагає через природу захворювання, національні органи влади можуть обґрунтовано запровадити політику обов`язкової вакцинації з метою досягнення належного рівня захисту від серйозних захворювань.

У демократичному суспільстві може стати необхідністю встановлення обмежень на індивідуальну свободу, щоб задовольнити інтереси різних людей та груп та щоб забезпечити повагу до прав кожного. Ці обмеження встановлюються не задля обмежень, а задля поваги до прав кожного.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а також відмову в задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача-1: державного секретаря Мінстатегпром Спіріної Олени Дмитрівни, відповідача-2: Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник