Справа № 420/36474/24
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у нарахуванні та виплаті пенсії за період з 01 квітня 2014 року по 08 травня 2023р.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за період з 01 квітня 2014 року по 08 травня 2023р., з компенсацією втрати частини доходів.

- допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування адміністративного позову позивачем вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , капітан 1 рангу у відставці, начальник науково-дослідного відділу формування пріоритетних напрямків воєнно-технічної політики науково-дослідного управління воєнно-технічної політики Центрально науково-дослідного інституту озброєння та військової техніки Збройних Сил України (м. Київ) звільнений у запас наказом Міністра оборони України від 02 жовтня 2004 року № за 708 з військової служби у відставку за пунктом 67 «б» за станом здоров`я та направлений на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 з виключенням із списків особового складу з 11 жовтня 2004р. наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 112 від 08.10.2004р. З листопада 2004р. ОСОБА_1 , маючи вислугу 37 років, набув права на пенсію з підстав передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ, за вислугою років. Проте, у березні 2014 року, у зв`язку із тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим та міста Севастополь російською федерацією, виплата пенсії позивачу органами пенсійного фонду припинилась. ОСОБА_1 , громадянин України, голова Севастопольської громадської організації «Товариство українських офіцерів», виїхав з тимчасово окупованої території на підконтрольну Україні територію у квітні 2014р. до м. Одеса та зареєструвався як внутрішньо-переміщена особа. Наразі зареєстрований як внутрішньо переміщена особа, згідно Довідки ВПО від 29.11.2018 №, уперш зареєстрований у реєстраційному журналі Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації 10.06.2014р. № 116 як особа, що виїхала з Автономної Республік Крим на тимчасове проживання у м. Одеса, згідно Довідки № 4345 від 12.06.2014р. Зазначив, що він неодноразово звертався ГУ ПФУ в Одеській області, до ПФУ щодо взяття його на облік та поновлення йому пенсійних виплат, але щоразу отримував відповідь про направлення органами ПФУ запиту до АР Крим з метою витребування особово-пенсійної справи, відновлення виплати призначеної йому пенсії, повідомлення про порядок відновлення особової пенсійної справи та про порядок перерахування та виплати його пенсії. 10 листопада 2023р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/13324/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за вислугою років відповідно до приписів Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ з 08 травня 2023 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугою років, відповідно до приписів Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ, з 08 травня 2023 року. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2024р. по справі № 420/13324/23 апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Одеській області залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023р. без змін. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023р. по адміністративній справі № 420/13324/23, з 08 травня 2023р. ГУ ПФУ в Одеській області ОСОБА_1 взято на облік та з травня 2024р. відновлено виплату пенсії за вислугою років, відповідно до приписів Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262- XII. Поряд з тим, у адміністративній справі №420/13324/23 не було вирішено питання щодо виплати позивачу заборгованості із пенсійного забезпечення з моменту припинення виплати, тобто з 01.04.2014р.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - залишено без руху, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

30.12.2024р. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду поновлено позивачу строк звернення до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №420/36474/24.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву (вхід. № ЕС/3660/25 від 13.01.2025 р.), зазначаючи, зокрема, що призначення пенсії згідно із законодавством України можливо після припинення виплати пенсії на території тимчасово окупованої Республіки Крим. У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та до його закінчення листування з тимчасово окупованою Республікою Крим, в тому числі і запити пенсійних справ для виплати пенсій за новим місцем проживання, призупинено, тому взяти на пенсійний облік до Головного управління не має можливості. Крім того відопвідачем заявлено про пропуск позивачем строку звернення до суду, адже позвоні вимоги стосуються періоду, що бере свій початок в 2014р., а звернення до суду фактично відбулося в 2024 році.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, капітан 1 рангу у відставці, начальник науково-дослідного відділу формування пріоритетних напрямків воєнно-технічної політики науково-дослідного управління воєнно-технічної політики Центрально науково-дослідного інституту озброєння та військової техніки Збройних Сил України (м. Київ) звільнений Наказом Міністра оборони України від 02 жовтня 2004 року №708 з військової служби у відставку за пунктом 67 «б» за станом здоров`я та направлений на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 з виключенням із списків особового складу з 11 жовтня 2004р. наказом командира військової частини НОМЕР_2 №112 від 08.10.2004р.

Вислуга років ОСОБА_1 складає загальна - 37-06-11, календарна - 34-02-10. З 10.02.1994р. по 27.11.1998р. позивач проходив службу на посаді начальника зв`язку ВМС - начальник управління зв`язку та автоматизації штабу ВМС, з 27.11.98р. по 20.02.01p. - начальника кафедри радіотехнічних засобів та зв`язку ОСОБА_2 інституту, з 20.02.2001р. по 02.10.2004р. - начальника радіотехнічної служби Головного штабу Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

ОСОБА_1 - пенсіонер Міністерства Оборони України з листопада 2004 року, пенсійне посвідчення видане військовим комісаріатом АР Крим 11 листопада 2004 року за № П210288, пенсійна справа № . Після звільнення з військової служби перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області, з жовтня 2004р. по березень 2014р. отримував та з травня 2023р. отримує пенсію за вислугу років, відповідно до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (поновлене пенсійне посвідчення серія НОМЕР_3 ).

Згідно довідки № від 29.11.2018 року позивач взятий на облік як внутрішньо переміщена особа та його фактичним місцем проживання є АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з наказу начальника Академії Військово-Морських Сил імені П.С. Нахімова (по стройовій частині) від 13.06.2014р. №212, з 13.06.2014р. ОСОБА_1 був прийнятий на посаду старшого наукового співробітника науково-дослідної лабораторії (радіолокацйного та оптико-електронного озброєння) науково-дослідного відділу (розвитку та застосування озброєння і військової техніки ВМС) наукового центру ВМС Академії Військово-Морських Сил імені П.С. Нахімова.

У військовій частині НОМЕР_4 в АДРЕСА_2 , працював до 30 січня 2019р.

Загальний трудовий стаж ОСОБА_1 складає більше ніж 50 років, що підтверджується записами в трудовій книжці.

Так, ОСОБА_1 , у 2014 р. будучи зареєстрованим як ВПО у м. Одеса, неодноразово звертався до ГУ ПФУ в Одеській області, до ПФУ щодо взяття його на облік, відновлення виплати призначеної йому пенсії, повідомлення про порядок відновлення особової-пенсійної справи та про порядок перерахування та виплати його пенсії, при цьому отримував відповідь про направлення органами ПФУ запиту до АР Крим з метою витребування особово-пенсійної справи, що підтверджується віддповіддями ПФУ від 27.08.2019р. №20007/Я-11, від 28.09.2019р. №23771/Я-11, відповіді ГУ ПФУ в Одеській області від 14.11.2019р. № 2885/Я-11, відповіді ГУ ПФУ в Одеській області від 11.01.2020р. № 3777/Я-11, довідки ГУ ПФУ в Одеській області від 23.02.2023р. № 1500- 0203-8/21044.

У березні 2022р. під час повномасштабного вторгнення в Україну російської федерації, ГУ ПФУ в Одеській області повідомило позивача, що направило до Пенсійного фонду Російської федерації лист запит на його пенсійну справу, що підтверджується листом ГУ ПФУ в Одеській області від 31.03.2022р. №64985.

10 листопада 2023р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/13324/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у поновленні виплати пенсії за вислугою років відповідно до приписів Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ з 08 травня 2023 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугою років, відповідно до приписів Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та Документ сформований в системі «Електронний суд» 25.11.2024 5 деяких інших осіб" від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ, з 08 травня 2023 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2024р. по справі № 420/13324/23 апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Одеській області залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023р. без змін. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023р. по адміністративній справі № 420/13324/23, з 08 травня 2023р. ГУ ПФУ в Одеській області ОСОБА_1 взято на облік та з травня 2024р. відновлено виплату пенсії за вислугою років, відповідно до приписів Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262- XII.

Водночас, як зазначив позивач, в Рішенні по справі №420/13324/23 не було вирішено питання щодо виплати позивачу заборгованості із пенсійного забезпечення з моменту припинення виплати, тобто з 01.04.2014р.

11 жовтня 2024року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з відповідною заявою про нарахування та виплату заборгованості з пенсії за період з 01 квітня 2014 року по 08 травня 2023р., з компенсацією втрати частини доходів, за наслідками розгляду якої Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській у відповіді від 08.11.2024р. №30259-27727/Я-02/8-1500/24 повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав щодо нарахування та виплати пенсії з 01 квітня 2014 року по 08 травня 2023 року, з мотивів відсутності в матеріалах пенсійної справи повідомлення про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання, відмови в позовній вимозі по справі № 420/13324/23 про зобов`язання ГУ ФУ в Одеській області нарахувати та виплатити пенсію за період з 01.04.2014р. по 08.05.2023р. та з мотивів видачі довідки про взяття на облік ВПО 15.08.2017р.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом законних прав та інтересів.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, є Закон України від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Згідно з абзацом першим преамбули Закону № 2262-ХІІ цим Законом визначаються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Абзацом третім преамбули Закону № 2262-ХІІ встановлено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ст.1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 3 статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

За приписами ст.5 Закону № 1058-IV дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Таким чином, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закону № 1058-IV.

Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини 1 статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, перелік підстав припинення виплати пенсії, вказаний у ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

До такого висновку прийшов суд у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023р. по справі № 420/13324/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії та у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2024р.

Дану правову позицію викладено і Верховним Судом у постанові від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17.

При цьому, з аналізу положень Закону № 1058-IV слідує, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст.49 цього Закону.

Зазначені обставини вказують на допущення відповідачем порушення ст. 49 № 1058- IV, яка визначає вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії.

З 22.11.2014р. набув чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014 (далі Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та Законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1706-VII сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнано тимчасово окупованою територією.

Статтею 18 Закону №1706-VII встановлено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» установлено, що: призначення та продовження виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам, крім осіб, зазначених в абзаці вісімнадцятому пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312), - із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 13 березня 2022 р. № 269 та від 20 березня 2022 р. № 332, (далі - внутрішньо переміщені особи) здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з зазначеним Порядком.

Призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) (далі - пенсії) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати) та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно з пункту 1 частини 1 статті 12 Закону №1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа подала заяву про відмову від довідки. Із аналізу наведеного слідує, що умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк»".

Таким чином, у позивача, який набув статусу внутрішньо переміщеної особи, наявне право на продовження виплати пенсії у випадку відсутності підстав для її припинення, перелік яких є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Поряд з тим, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023р. справі № 420/13324/23 судом не вбачається підстав для задоволення вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо нарахування та виплати пенсії за період з 01.04.2014 року по 08.05.2023 року, оскільки обґрунтованість припинення виплати позивачу пенсії не є предметом цього спору.

Щодо посилань відповідача на відсутність підстав для виплати пенсії позивача за період з 01.04. 2014 року по 08.05.2023 року за відсутності паперової пенсійної справи та інформації про припинення виплати пенсії в АР Крим, то такі посилання суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації визначає Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 234 від 02.06.2014р. (далі - Порядок № 234).

За приписами пунктів 3 та 4 Порядку № 23, особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред`являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Водночас, необхідність витребування матеріалів паперової пенсійної справи стосується осіб, які проживають на тимчасово окупованій території.

Разом з тим, позивач вперше зареєстрований у реєстраційному журналі Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації 10.06.2014р. № 116 як особа, що виїхала з Автономної Республіки Крим на тимчасове проживання у м. Одеса, згідно Довідки №4345 від 12.06.2014р.

Позивач до сьогодення має статус внутрішньо переміщеної особи, згідно довідки № від 29.11.2018 року та його зареєстрованим місцем проживання є адреса АДРЕСА_3 .

Таким чином, враховуючи наведене, застосування до позивача положень постанови правління ПФУ від 07.07.2014 № 13-4 та постанови КМУ від 2 липня 2014 р. № 234, на думку суду, є протиправним, адже вказані нормативно-правові акти регулюють процедуру виплати пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, натомість позивач не проживає на окупованій території.

Отже, посилання відповідача на необхідність витребування пенсійної справи позивача у органів Російської Федерації для поновлення його пенсії, є безпідставним.

Крім того, судом першої інстанції у справі № 420/13324/23 також, з посиланням на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №308/3864/17, серед іншого, вказано, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків, у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

В позовній заяві ОСОБА_1 підтверджено, що він не отримує пенсію органами пенсійного фонду окупаційної влади.

Як у позивача, так і у відповідача відсутні будь-які докази, які б підтверджували б отримання позивачем пенсії за вислугу років відповідно до законодавства російської федерації про пенсійне забезпечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2217- IX від 21.04.2022, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/ або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасовоокупованій території.

Таким чином, вимога Головного управління ПФУ в Одеській області у необхідності надання ОСОБА_1 документів, які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, є безпідставною, та неправомірною.

Право на отримання пенсії не може пов`язуватись з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з іншою державою.

Тому відсутність у відповідача інформації про припинення виплати пенсії позивачу на території російської федерації за умови, що позивач не позбавлений громадянства України, не може бути підставою для відмови йому у поновленні виплати пенсії, а конституційне право на вже призначену пенсію не може бути поставлено у залежність від місцезнаходження пенсійної справи.

Отже, зважаючи на вище викладене, ОСОБА_1 , пенсіонер Міністерства Оборони України, внутрішньопереміщена особа з тимчасово окупованої території Криму, протиправно був позбавлений можливості отримувати пенсію за вислугою років з 2014р., будучи зареєстрованим у м. Одеса.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналогічні за змістом положення містяться у статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до статті 1 Закону України №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону України № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат). Відповідно до статті 3 Закону України №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно із статтею 4 Закону України №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159), положення якого фактично відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

Основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів - пенсії та нарахування доходів (в тому числі, за рішенням суду). При цьому виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися в день виплати основної суми доходу. Норми Закону України № 2050-ІІІ і Порядку № 159 свідчать про відсутність обов`язку громадянина додатково звертатися до органу за виплатою компенсації втрати частини доходу. Аналіз положень статей 1, 2, 4 Закону України №2050-ІІІ свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - пенсійного органу) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі, пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку разом із відповідною несвоєчасною проведеною виплатою перерахованої пенсії.

Тобто, компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись органами Пенсійного фонду України, одночасно з виплатою заборгованості.

Закон України №2050-ІІІ не визначає спеціальних строків для звернення до адміністративного суду. Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

У вказаному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

З пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 слідує, що Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Проте, відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені.

В силу положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини вимоги щодо пенсії безперечно підпадають під дію цієї статті і вважаються майном, а майно, яке має особа-це конвенційне поняття права власності, та як абсолютне тлумачення, це те на що особа може розраховувати.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що буд-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливо тільки на умовах передбачених законом і повинно переслідувати легітимну мету. Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будьяке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

У даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання пенсійних виплат передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними.

Таким чином, на них поширюється режим існуючого майна.

За змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності. Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України зазначив, що за певних обставин законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 35).

Європейська соціальна хартія визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. Так, ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Конституційне право позивача на отримання пенсії не може бути обмежено з огляду на приписи Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Не виплата пенсії, яка гарантована Конституцією України є прямим порушенням статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини.

Вимогами частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, є визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті пенсії, за період з 01 квітня 2014 року по 08 травня 2023р., та, як наслідок, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 01 квітня 2014 року по 08 травня 2023р., з компенсацією втрати частини доходів.

Стосовно вимоги позивача про звернення рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду, зокрема про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки судом питання про стягнення суми пенсійних виплат не вирішувалось, відповідно правові підстави для застосування вказаних норм, відсутні.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, є правомірними, а отже підлягають задоволенню, з вище окреслених підстав.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у нарахуванні та виплаті пенсії за період з 01 квітня 2014 року по 08 травня 2023р.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за період з 01 квітня 2014 року по 08 травня 2023р. з компенсацією втрати частини доходів.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст.ст.293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Рішення складено 08.05.2025 року, з урахуванням знаходження судді Харченко Ю. В. на лікарняному з 03.02.2025 р. по 21.02.2025 р., та з 26.02.2025 р. по 07.03.2025р., а також у відпустці, у період з 08.01.2025 р. по 24.01.2025 р., з 14.04.2025 року по 18.04.2025 року, включно.

Суддя Харченко Ю.В.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити

08.05.25.