Справа № 320/19954/24
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2025-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Бужак Н.П., Собківа Я.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 39-24 від 15.03.2024 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позову Позивач зазначав, що Відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не встановив актуальну ситуацію у країні походження Позивача та не врахував той факт, що останній має об`єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров`я, оскільки є громадським активістом, діяльність якого спрямована проти діючого політичного режиму.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суд першої інстанції не досліджував належним чином інформації про країну походження. Позивач звертає увагу на те, що у разі його повернення до Республіки Білорусь, він побоюється стати жертвою переслідувань та ув`язнення через політичні переконання.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Білорусь.

Позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту.

Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 26.03.2024 року № 24 йому повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 15.03.2024 року № 39-24.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 15.03.2024 року № 39-24, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до зібраної судом інформації по країні походження Позивача вбачається, що його повернення до Республіки Білорусь не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

Інформація про ситуацію в країні походження Позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до Республіки Білорусь буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості Позивача та інші суттєві порушення прав людини або Позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Республіки Білорусь.

Натомість, Відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про Позивача, країну його походження, у результаті чого не встановлено наявності фактичних доказів того, що побоювання Позивача стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними.

На думку суду, причини, які Позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Так, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що зі змісту заяви Позивача від 26.10.2021 вбачається, що він є громадянином Республіки Білорусь, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Мар`їна Горка Пуховицького району Мінської області Республіки Білорусь (РБ). Перед виїздом з країни громадянської належності проживав у м. Мінську.

Має незакінчену вищу освіту (покинув навчання на третьому курсі Білоруського національного технічного університету). Про свою трудову діяльність повідомив, що з 2018 року є зареєстрованим індивідуальним підприємцем в РБ (КВЕД - інші види освіти, які не включені в інші групи; поточний стан - діючий).

У релігійних та військових організаціях не перебував. За вірою сповідання - атеїст.

До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були би пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо - позивач причетний не був. До кримінальної відповідальності, до моментів описаних в заяві-анкеті, раніше не притягався.

Під час одного з мітингів 01.11.2020 Позивач був затриманий представниками правоохоронних органів РБ та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 23.34 (порушення порядку організації чи проведення масових заходів) і 23.4 (непідкорення законному розпорядженню чи вимозі посадової особи під час виконання службових повноважень) КпАП РБ у вигляді адміністративного стягнення.

16.12.2020 Позивач законно прибув з Республіки Білорусії до України, на підставі дійсного закордонного паспорту.

Зі слів Позивача, під час співбесід останній повідомив, що з 09.08.2020 (після президентських виборів 2020 року) він регулярно брав участь в акціях протесту протягом серпня-жовтня 2020 року, зокрема, у «недільних мітингах».

На підтвердження вказаного Позивач надав фото, де він іде у натовпі протестуючих людей, огорнутий БЧБ-прапором (символ білоруського національного руху кінця ХІХ-початку XX ст.; офіційний прапор Білоруської народної республіки 1918-1919 років; офіційний прапор РБ у період 1991-1995 років).

Позивач також повідомив про своє затримання правоохоронними органами 01.11.2020, пов`язане з мітингом у Мінську у цей день, на підтвердження чого надав копію постанови суду Червенського району Мінської області від 02.11.2020, а також копію постанови про визнання підозрюваним від 04.11.2020.

На підставі наведеного, Позивач вважає, що залишити країну походження його змусили обставини, які унеможливлюють його безпечне проживання в цій країні.

Оцінюючи такі доводи Позивача посадові особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області дослідили інформацію, зазначену Заявником під час співбесіди, та встановили наступне.

Відповідно до «Доповіді доповідача ОБСЄ у рамках Московського механізму у зв`язку з повідомленнями про порушення прав людини в контексті президентських виборів 09.08.2020 в Білорусі» (Доповідь), за твердженням уряду Білорусі, на президентських виборах 09.08.2020 переміг діючий президент ОСОБА_2 , отримавши 80% голосів. Однак місцеві спостерігачі та міжнародні ЗМІ повідомляють про масове залякування і утиски інших кандидатів перед виборами, а також про численні порушення під час виборчого процесу. Критики діючої влади стверджували, що за результатами моніторингу, перевіреного місцевими спостерігачами, більшість голосів отримала альтернативний кандидат - ОСОБА_4. У Мінську та інших містах Білорусі почалися масові протести, а спроби їх жорсткого придушення поліцією та іншими силовими органами не закінчилися успіхом. У цьому контексті повідомлялося про здійснення багаточисельних порушень різноманітних прав людини.

Згідно із вказаною Доповіддю, після виборів почалися багаточисельні спонтанні протести, які були виражені у вигляді мирних маршів та зборів. їх учасники співали пісні і тримали у руках квіти як символ мирного характеру протесту; відомості про будь-яке насилля з боку протестувальників відсутні, хоча, не виключено, що окремі інциденти могли бути. Разом з цим, наявна велика кількість свідчень багатьох місцевих та міжнародних джерел про вкрай серйозні порушення свободи мирних зібрань. Наявні безліч фото та відеозаписів, які показують застосування правоохоронними органами грубої сили для придушення мирних маршів та зібрань, а також довільні затримання громадян у великій кількості. Затриманням, арештам і штрафам піддавалися також учасники одиночних пікетів. Навіть проти мирної демонстрації літніх жінок 12.10.2020 використовувались сльозоточивий газ і світло шумові гранати, що свідчить про продовження використання надмірних і непропорціональних засобів проти мирних протестувальників. Після протестів 11.10.2020 Міністерство внутрішніх справ публічно оголосило про надання дозволу правоохоронним органам використовувати бойову летальну зброю.

Після спонтанних протестів збори стали більш організованими, особливо щосуботи та щонеділі. Зокрема, щосуботи на вулиці виходили жінки, а щонеділі в демонстраціях брали участь і чоловіки, і жінки.

Мирні зібрання проходили по всій країні, хоча, основні події відбувалися у столиці - Мінську. Кількість мирних протестувальників була значною, кожні вихідні вона сягала 100 тисяч осіб, не дивлячись на контрзаходи, що приймалися владою - зупинка руху місцевого транспорту, обмеження інтернет-зв`язку, поліцейське насилля та багаточисельні арешти:

Згідно з Доповіддю, низка місцевих і міжнародних НПО, у тому числі, Всесвітня організація проти катувань і Міжнародна федерація прав людини, спираючись на інформацію Правозахисного центру «Вясна» та інших НПО, осудили практику довільних арештів та катувань, звертаючись до міжнародної спільноти. Вони зібрали інформацію приблизно про 500 випадків катувань і жорстокого поводження, фізичного і психологічного. Зібрані дані свідчать про систематичний характер катувань, жорстокого, нелюдського та такого, що принижує людську гідність, поводження, забороненого без будь-яких виключень статті 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Таким чином, елемент заяви щодо масових затримань з порушенням прав людини на хвилі продовжуваних протестів, пов`язаних з президентськими виборами у Білорусі 2020 року, приймається як правдоподібний.

Також, Третьою особою у Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що дійсно опозиція Білорусі запланувала на 01 листопада 2020 року нову акцію протесту - "Діди. Марш проти терору". За інформацією, опублікованою в Telegram-каналах Hexta Live і «Беларусь головного мозга», недільний марш пройде по маршруту пам`яті в національний некрополь Куропати» (неофіційний переклад).

Разом з тим, доводи Позивача щодо вказаної події значно різняться між собою, та не відповідають загальновідомим фактам, висвітленим у ЗМІ.

Так, у своїй заяві Позивач повідомив, що серед інших був затриманий людьми у цивільному одязі без розпізнавальних знаків. У ході співбесіди 10.11.2021, описуючи цей же випадок, вказав, що затримання здійснювали люди у формі ОМОНу.

Із заяви Позивача вбачається, що він був затриманий у зв`язку з приписуванням участі у мітингу 01.11.2020, при цьому у заяві він стверджує, що участі він у ньому не брав, а прямував у цей час до своєї дівчини ОСОБА_3 , зустріти її після роботи.

Під час співбесіди 07.12.2023 Позивач повідомив, що у день затримання (01.11.2020) він прямував на мітинг, але не встиг, оскільки мітинг вже розігнали.

Надаючи пояснення щодо розбіжностей своїх тверджень з приводу участі у мітингу 01.11.2020, Позивач у ході співбесіди 07.12.2023 повідомив, що дійсно хотів зустріти свою дівчину, яка працювала неподалік вул. Логойський тракт, подивитися на ситуацію та вирішити чи треба йти на мітинг, чи ні (оскільки на мітинги ходили разом з дівчиною) - тобто, не мав чіткого наміру брати участь в акції протесту.

Відповідно до тексту наданої копії постанови суду Червенського району Мінської області від 02.11.2020, Позивач 01.11.2020 близько 17:30 брав участь у мітингу за адресою м. Мінськ, вул. Логойський тракт, 37.

За словами Позивача (протокол співбесіди від 07.12.2023), оскільки день тижня 01.11.2020 - неділя, мітинг проходив у першу половину дня; він прямував на мітинг, але не встиг на нього потрапити, тому що мітинг вже розігнали. Вказане суперечить інформації з відкритих джерел, яка викладена у хронологічному порядку із зазначенням часу відповідно до подій, що відбувалися: 14:00 - почали збиратися протестуючі; 14:40 - почалися затримання; 15:15 - кілька колон демонстрантів рухалися до місця збору «Макдональдс» по вул. Логойський тракт, 359; 15:30 - демонстранти попрямували у бік урочища Куропати; 19:00 - марш завершився.

Таким чином, Позивач в цілому на загальному рівні орієнтується у подіях щодо протестів за вказаний ним проміжок часу з серпня по жовтень 2020 року.

Проте, його твердження про систематичну участь в акціях протесту є загальними, а повідомлені відомості щодо вказаних заходів не виходять за межі загальнодоступної інформації, яка широко висвітлена у ЗМІ. Конкретних мітингів за своєї участі, у тому числі, їх кількості, не називає; їх перебіг не деталізує, будь-які особливості акцій протесту не повідомляє.

Так, з матеріалів особової справи Позивача не встановлено наявність у нього стійких політичних переконань та причинно-наслідкового зв`язку його участі в мітингу з реалізацією таких переконань: щодо особистого прояву політичної позиції Позивач у ході співбесіди 10.11.2021 відповів, що не проявляв особисто свою політичну позицію в РБ, а під час співбесіди 14.01.2022 зазначив, що «висказував свою незгоду з ситуацією, яка склалась у Білорусі навколо виборів. Але це більше у формі приватних розмов з друзями».

Таким чином, участь Позивача у мітингу 2020 року в РБ можна вважати доведеною, проте інформація, повідомлена Заявником у ході розгляду його заяви не дає підстав стверджувати, що участь у мітингу слідує з його політичних переконань або є способом реалізації/наслідком таких переконань.

Крім того, Позивач не входив до складу політичних, громадських, соціальних, військових або будь-яких інших організацій, до хвилі масових протестів 2020 року не займався будь-якою публічною діяльністю. За словами Позивача, будь-якою іншою пов`язаною діяльністю, у тому числі, висловленням політичних переконань публічно, у соцмережах, до та після участі в мітингах не займався.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до наданих Позивачем документів та повідомленої ним інформації, справа за адміністративним правопорушенням розглянута, покарання у вигляді грошового стягнення (штрафу) виконане.

Стосовно кримінальної справи за обвинуваченнями у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 342 КК РБ, Позивач повідомив, що у межах цієї справи був на допиті, за деякий час після чого безперешкодно покинув країну громадянської належності (заборони на виїзд з країни не отримував).

Зі слів Позивача, після його виїзду з РБ до його батька на початку 2021 року одного разу приходили з обшуком, який не мав результату: «Подивилися, нічого не знайшли. Вони особливо і не шукали, мабуть» (протокол співбесіди від 07.12.2023).

Також, після вказаних подій до моменту останньої співбесіди 07.12.2023 жодної інформації стосовно руху кримінальної справи або необхідності здійснення процедурних дій ні батьку Позивача, ні Позивачу не надходило.

Крім того, відповідно до копії постанови про визнання підозрюваним від 04.11.2020 Позивач перебуває у статусі підозрюваного, обвинувачуваний вирок щодо нього відсутній, а зазначена кримінальна справа № 2 не є виокремленим кримінальним провадженням по відношенню до Позивача.

А відповідно до інформації, викладеної у листі Посольства України в РБ від 11.05.2021 № 6132/15-500-30392, за час масових протестів в РБ, пов`язаних з недовірою до результатів президентських виборів у серпні 2020 року, білоруськими правоохоронними органами було затримано понад 30 тисяч білорусів. Станом на 24.03.2021 Генеральна прокуратура РБ передала до суду 89 кримінальних справ у відношенні 154 осіб, які звинувачуються в організації та підготовці дій, які групо порушують громадський порядок або активну участь у них.

За даними білоруського правозахисного центру «Весна», у 2020-2021 роках білоруськими правоохоронними органами було порушено кримінальні справи за насилля або погрозу застосування насилля у відношенні працівників органів внутрішніх справ (стаття 364 КК РБ) щодо 40 громадян РБ.

З огляду на викладене, а також відповідно до інформації, опублікованої білоруським правозахисним центром «Весна» вбачається, що порушення кримінальних справ щодо учасників протестів 2020 року мало масовий невибірковий характер:

«З початку кампанії з виборів президента Білорусі 2020 року у країні порушено понад 5500 кримінальних справ, пов`язаних із протестами проти результатів президентських виборів. Ці справи, за даними Слідчого комітету, порушено за фактами "проявів, пов`язаних з незаконними масовими заходами, заворушеннями, акціями протесту, зазіханням на державний суверенітет та громадську безпеку, умисним знищенням та пошкодженням майна, насильством та погрозами щодо посадових осіб та членів їх сімей , наклепом та образами представників влади».

«У середині лютого 2022 року перший заступник голови Верховного суду РБ Валерій Калінкович повідомив, що із серпня 2020 року за злочини, так чи інакше пов`язані з акціями протесту, було засуджено 1832 особи. З них 168 засуджено за організацію або участь у масових заворушеннях, 396 - за групові дії, що порушують громадський порядок, 468 - за образу представників влади, 29 - за наклеп, ще 126 громадян винесено вироки за скоєння хуліганства, 86 осіб було засуджено за наругу над державними символами, тероризму засудили 7 людей» 14 (неофіційний переклад).

Таким чином, враховуючи зазначену інформацію щодо масовості порушення адміністративних та кримінальних справ на хвилі протестів 2020 року та вищеперераховані обставини, відсутні підстави вважати, що кримінальне переслідування є цілеспрямованим саме щодо Позивача та є способом його переслідування за ознакою політичних переконань.

У ході співбесіди 07.12.2023 стосовно знайомих, які були учасниками протестів 2020 року, Позивач повідомив, що частина з них виїхала за кордон, а ті, які залишилися в РБ - «живуть життя, поки що так».

Третьою особою у Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту також зазначено, що відповідно до актуальної інформації за 2023 рік, громадяни, які брали участь в мітингах 2020 року і залишилися в країні, емоційно пригнічені придушенням протестів, стверджують про зміну світогляду білорусів, але продовжують звичний спосіб життя, не зазнаючи політично-вмотивованого кримінального переслідування за участь в протестах 2020 року:

Таким чином, на підставі вище проаналізованого у сукупності, з обставин справи Позивача не встановлено елементів, які би вказували на вагому політичну роль Позивача в контексті політичної ситуації, яка склалася в Білорусі на хвилі протестів довкола президентських виборів 2020 року. Вказані протести супроводжувалися довільними арештами учасників акцій, що, у сукупності з фактами, повідомленими позивачем, не дає підстав стверджувати про наявність додаткових індивідуальних умов для необгрунтованої зацікавленості саме в особі Позивача у контексті подій в Білорусі 2020 року та як наслідок, його політично вмотивованого переслідування.

Таким чином, з матеріалів особової справи Позивача, з урахуванням ІКП, не встановлено існування потенційного ризику для Позивача зазнати переслідувань за конвенційними ознаками у випадку повернення до РБ.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до зібраної судом інформації по країні походження Позивача вбачається, що його повернення до Республіки Білорусь не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

Інформація про ситуацію в країні походження Позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до Республіки Білорусь буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості Позивача та інші суттєві порушення прав людини або Позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Республіки Білорусь, з чим погоджується і колегія суддів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 826/1029/17.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач легально перетнув кордон з Україною 16.12.2020 року.

Вперше за захистом Позивач звернувся до управління Державної міграційної служби лише 26.10.2021, тобто більш ніж через п`ять місяців після прибуття в Україну, що додатково свідчить про відсутність наміру в Позивача бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту та порушення Позивачем вимог частини другої статті 5 Закону № 3671-VI.

Отже, Позивач звернувся до Відповідача із відповідною заявою з порушенням вимог статті 5 Закону.

При цьому, жодного доказу та доводу на підтвердження обґрунтованості звернення до органу міграційної служби з пропуском встановленого строку Позивачем не надано та не наведено.

Тобто, факт зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю Позивача та вказує на те, що дані звернення до Відповідача із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом узгоджується із позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 14 березня 2018 року по справі № 820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені Позивачем обставини та вказані Відповідачем факти про Позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що причини, які Позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 826/14018/16 (провадження № К/9901/22298/18), від 20 лютого 2020 року у справі № 815/3481/17 (провадження № К/9901/47292/18).

Таким чином, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області обґрунтовано зроблено висновок про те, що Позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване рішення, яким Позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи, викладені Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Н.П. Бужак

Я.М. Собків