Справа № 420/36666/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/36666/24

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А:

27 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, виходячи з його середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, виходячи з його середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він з 08.08.2013 року по 24.04.2020 року проходив службу у Державній прикордонній службі України, в тому числі у Військовій частині НОМЕР_1 . Позивач зазначив, що його виключено зі списків особового складу 24.04.2020 року, а крайню виплату при звільненні відповідачем здійснено 26.10.2024 року, на виконання рішення по справі №420/26638/23, тобто поза межами строку встановленого статтею 116 КЗпП України. Викладене, на переконання позивача, є підставою для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до приписів ст.117 КЗпП.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що на момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби з Військової частини НОМЕР_1 , йому були нараховані та сплачені належні грошові кошти, та будь-яких спорів щодо розміру цих виплат не було. Здійснення відповідних виплат за рішенням суду не входить до переліку грошових доходів громадян, має характер одноразової виплати на підставі рішення суду, та не може розцінюватись як невиплата з вини роботодавця належних працівнику сум в день його звільнення. Крім того, відповідач вказав про наявність рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.06.2023 року у справі №420/5148/23, яким на користь позивача вже стягнуто середній заробіткок за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 березя 2025 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем вже реалізовано право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення. Апелянт наголосив, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 4189,93 грн.в місяць за період з 01.03.2018 по 24.04.2020 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення №1078, йому не виплачувався.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без задоволення,а рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку із необгрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 22.04.2015 року по 24.04.2020 року проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 .

Не погодившись із розміром виплаченої відповідачем індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 по 24 квітня 2020 року, ОСОБА_1 02.10.2023 року звернувся до суду із позовною заявою про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення із врахуванням приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року у справі №420/26638/23 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 4 189,93 грн на місяць за період з 01.03.2018 по 24.04.2020 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 з урахуванням виплачених сум. Рішення набрало законної сили 21.11.2024 року.

На виконання рішення по справі № 420/26638/23, ОСОБА_1 26 жовтня 2024 року перераховано індексацію гршового забезпечення у розмірі 84 747,36 грн.

Позивач вважає, що у зв`язку з затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 24.04.2020 на підставі рішення суду у справі №420/26638/23, Військова частина НОМЕР_1 зобов`язана здійснити нарахування та виплатити йому середній заробіток за весь час такої затримки.

Як зазначив позивач, оскільки його виключено зі списків особового складу 24.04.2020 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 26.10.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок при звільненні, у зв`язку із чим позивач має право на отримання середнього заробітку зачасзатримки розрахунку при звільненні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вже реалізував право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення. Подальший перерахунок його грошового забезпечення внаслідок зміни його складових на підставі рішення суду не є підставою для перерахунку вже стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу 24.04.2020 року, а 26.10.2024 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні.

Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судова колегія враховує, що відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 25.07.2024 у справі № 420/36/23, судова колегія наголошує, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: з 25.04.2020 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 25.10.2024, однак останній період у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 Кодексу законів про працю України.

Щодо періоду до 18.07.2022 року, судова колегія наголошує, що під час розгляду справи № 420/5148/23 відповідача зобов`яано виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року у розмірі 75 737,51 грн та допомоги для оздоровлення у серпні 2014 року, квітні 2015 року, квітні 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року у розмірі 16 817,24 грн.

Дійсно, зазначена справа не охоплювала виплату індексації гршового забезпечення у розмірі 84 747,36 грн за період 01.03.2018 по 26.04.2024 року, отже середній заробіток за несвоєчасну виплату індексації за період з 01.03.2018 року підлягає стягненню на користь позивача.

Судова колегія наголошує, що згідно сталої правової позиції Верховного Суду, середній заробіток за час затримки розрахунку за період до 19 липня 2022 року виплачується в розмірі прямо пропорційному розміру невиплачених звільненому працівникові сум.

Особливості обчислення середнього заробітку до 19 липня 2022 року, зокрема випадки та критерії його зменшення сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно ураховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Спираючись на вказані критерії, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 розвинув вказані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби та визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.

Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Отже, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 квітня 2020 року (наступний після звільнення день) по 18 липня 2022 року (до внесення змін у статтю 117 КЗпП України) має застосовуватись норма статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та встановленню підлягає:

(1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;

(2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;

(3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.

Тобто в даному випадку стягненню на користь позивача підлгає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі № 560/5923/24 від 27 березня 2025 року, по справі № 620/7207/24 від 24 квітня 2025 року.

Для належного розгляду справи спочатку необхідно встановити загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат.

Так, з обставин справи вбачається, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.08.2022 року у справі 200/446/22 від 21.11.2022 р. позивачу виплачено 75 737,51 гривень індексації за період до 28.02.2018 року. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2022 року у справі 200/328/22 від 23.12.2022 позивачу виплачено 16 817,24 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення.

З архівної відомості ОСОБА_1 за 2020 рік вбачається, що при звільненні позивачу виплачені кошти у розмірі 100 649,09 грн (67746,59 у квітні 2020 та 32 902,5 у травні 2020).

На виконання рішення по справі № 420/26638/23, ОСОБА_1 26 жовтня 2024 року перераховано індексацію грошового забезпечення у розмірі 84 747,36 грн.

Отже, загальна сума, яка належала позивачу при звільненні становить 277 951,20 грн (75 737,51+ 16 817,24+100 649,09+84 747,36).

З викладених розрахунків вбачаться, що істотність частки несвочасно виплаченої індексації 84 747,36 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 30,49% (84 747,36 / 277 951,20 *100).

Період затрикм розрахунку при звільненні з 25 квітня 2020 року по 18 липня 2022 року 815 днів.

Згідно з довідкою-розрахунком, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 , розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю його звільнення з військової служби, відповідно до постанови №100 становить 434,14 грн.

Отже загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком № 100 становить 353 824,10 грн.

Виходячи з принципу пропорційності, на корить позивача (за період з 25.04.2020 по 18.07.2022) стягненню підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 107 880,97 грн, тобто 30,49% від 353 824,10 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2020 року по 18 липня 2022 року, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Щодо періоду затримки розрахунки при звільненніз 19.07.2022 по 25.10.2024 року, судова колегія зазначає наступне.

В незалежності від того, коли з позивачем відбувся остаточний розрахунок при звільненні (у 2023 чи 2024 роках) після 19 липня 2022 року, тобто під час дії нової редакції ст.117 КЗпП України, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може бути більшою, аніж за 06 місяців.

Так, середній заробіток за період за період з 19.07.2022 по 10.07.2022 обчислюється із застосуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові по справі № 380/15041/22 від 31 січня 2025 року, по справі № 520/22859/23 від 30 квітня 2025 року.

Тобто після 19 липня 2022 року позивач, вне залежності від складових недоплаченого при звільненні грошового забезпечення та дат їх виплати, має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише за 06 місяців.

Враховуючи викладене, судова колегія наголошує, що зміна дати остаточного розрахунку ОСОБА_1 , в даному випадку (у період після 19 липня 2022 року), не свідчить про наявність підстав для повторного зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток, повторно за весь період який обмежується шістьма місяцями.

Як вбачається з мотивувальної частини постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/5148/23 від 17 жовтня 2023 року, стягуючи середній заробіток за несвоєчасний розрахунок зі ОСОБА_1 суд зазначив, що оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 23 грудня 2022 року, тобто вже після набрання чинності внесеними змінами до статті 117 КЗпП України, тому до спірних правовідносин застосовними є приписи статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01 липня 2022 року.

Тобто в межах розгляду справи №420/5148/23 позивачу вже присуджений до виплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 по 22 грудня 2022 року, що становить 157 днів (5 місяців 4 дні); 27 календарних днів в межах шестимісячного строку залишились неохопленими під час розгляду справи №420/5148/23.

Отже за період після 19 липня 2022 року позивачу до стягнення належить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 27 календарних днів, що становить 11721,78 грн (434,14*27).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що на користь позивача стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2020 року по 25 жовтня 2024 року включно у сумі 119 602,75 грн (107 880,97 + 11 721,78).

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 02 грудня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.9, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року скасувати з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2020 року по 25 жовтня 2024 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2020 року по 25 жовтня 2025 року включно у сумі 119 602,75 грн (сто дев`ятнадцять тисяч шістсот дві гривні сімдесят п`ять копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко