Справа № 380/13401/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/13401/24 пров. № А/857/11086/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Слободян І.М.

за участю представників:

відповідача Баірова Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі № 380/13401/24 за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни про визнання протиправною та скасування постанови, ( суддя Костецький К.В., м. Львів)-

В С Т А Н О В И В :

у червні 2024 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - «АТ «Ідея Банк») звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило - визнати недійсною і скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. про стягнення з боржника основної винагороди ВП № 75268073 від 11 червня 2024 року у розмірі 24224,00 грн; - зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірову Н.М. повернути надмірно сплачені кошти.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі № 380/13401/24 позов було задоволено частково: визнано протиправною і скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. про стягнення з боржника основної винагороди від 11 червня 2024 року ВП №75268073 у частині стягнення з АТ «Ідея Банк» основної винагороди приватного виконавця у розмірі: 22510,28 грн, а в решті суми 1713,72 грн, - залишено без змін; зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірову Н.М. повернути АТ «Ідея Банк» надмірно сплачену ним основну винагороду приватного виконавця у розмірі 22510,28 грн; визнано протиправною і скасовано пункт 3 постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. від 11 червня 2024 року ВП №75268073 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі у розмірі 22510,28 грн, у решті суми - 1713,72 грн залишено без змін.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Наталія Михайлівна подала апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі № 380/13401/24 та провадження за адміністративним позовом АТ «Ідея Банк» до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. про визнання недійсною та скасування постанови про стягнення винагороди, зобов`язання вчинити дії закрито.

В обгрунтування своєї позиції Восьмий апеляційний адміністративний суд посилається на правила частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» далі Закон №1404-VIII яким передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що у межах ВП № 75268073 Виконавцем виконувалось рішення Галицького районного суду м. Львова у цивільній справі № 461/9996/20.

Згідно із приписами частини 1 статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, якщо законом установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватного виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Таким чином, з огляду на те, що АТ «Ідея Банк» у межах цієї справи оскаржується рішення Виконавця, прийняте під час виконання виконавчого листа, виданого Галицьким районним судом м. Львова у цивільній справі №461/9996/20, то апеляційний суд вважав, що позивач мав би звернутись із відповідним позовом до суду, який видав вказаний виконавчий лист.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закрив провадження у справі, так як вважав, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Роз`яснено АТ «Ідея Банк» право протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою апеляційним судом юрисдикцією.

У березні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Ідея Банк» на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року, у якій представник позивача просить таку скасувати, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року залишити без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року у справі №380/13401/24 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції - Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Представник відповідача підтримує вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року у справі №461/9996/20 апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» задоволено частково: змінено рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 травня 2023 року; зобов`язано АТ «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі: 17137,29 грн, сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором № P24.977.75972 від 30 серпня 2016 року, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія).

21 травня 2024 року Галицьким районним судом міста Львова видано виконавчий лист №461/9996/20 про зобов`язання АТ «Ідея Банк» повернути кошти в сумі - 17137,29 грн, сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором №P24.977.75972 від 30 серпня 2016 року, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія).

11 червня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №75268073 з примусового виконання виконавчого листа від 21 травня 2024 року №461/9996/20 Галицького районного суду міста Львова, пунктом 3 якої вирішено стягнути з АТ «Ідея Банк» основну винагороду приватного виконавця у розмірі 24224,00 грн.

До того ж, 11 червня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, якою вирішено стягнути з АТ «Ідея Банк» основну винагороду у сумі 24224,00 грн.

Відповідно до платіжної інструкції №4519271 від 14 червня 2024 року АТ «Ідея Банк» сплатило на рахунок приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. на виконання вказаного судового рішення 17139,29 грн повернення коштів, 662,42 грн мінімальних витрат та 24224,00 основної винагороди у ВП №75268073.

Проте, вважаючи протиправною постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. про стягнення основної винагороди ВП №75268073 від 11 червня 2024 року у розмірі 24224,00 грн, АТ «Ідея Банк» звернулося до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів керується таким.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункти 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України так визначають ключові терміни порушеного питання юрисдикції спору: адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Вказана позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 466/1150/18.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначено Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06. 2016 року № 1403-VIII (далі Закон №1403-VIII).

Частиною першою статті 1 Закону №1403-VIII встановлено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4, 6, 7 ст. 31 Закону №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, яким визначено механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Пунктом 12 вказаного Порядку встановлено, що розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 12 місяців, приватний виконавець нараховує основну винагороду в розмірі 10 відсотків суми заборгованості із сплати аліментів у порядку, встановленому Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, а в разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

Постанову від 11.06.2024 про стягнення основної винагороди ВП №75268073 винесено приватним виконавцем на підставі виконавчого листа від 21.05.2024 №461/9996/20, виданого Галицьким районним судом м. Львова, яким, зокрема, зобов`язано Акціонерне товариство «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 17 137,29 грн. сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором № № P24.977.75972 від 30.08.2016, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія).

Отже, спірним у цій справі є різна оцінка сторонами суті вимог за виконавчим листом, який виконувався приватним виконавцем.

Суд враховує, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17 (провадження № 12-76гс18) та від 25 серпня 2020 року у справі № 910/13737/19 (провадження № 12-36гс200).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що постанова Львівського апеляційного суду від 11.04.2024 у справі №461/9996/20, в частині зобов`язання Акціонерне товариство «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 17137,29 грн. сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором № № P24.977.75972 від 30.08.2016, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), має майновий характер, оскільки благо яке захищене вказаним рішенням підлягає грошовій оцінці. Відповідно, розмір виконавчого збору у даному випадку мав обраховуватися з урахуванням суми 17137,29 грн., яку постановою суду зобов`язано повернути, тобто як зі спору майнового характеру.

Постановою приватного виконавця від 11.06.2023 ВП №75268073 вирішено стягнути з АТ «Ідея Банк» основну винагороду приватного виконавця у розмірі 24224,00 грн., тобто у розмірі 8-ми розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, виходячи з того, що рішення у справі має немайновий характер.

Таким чином, сума винагороди приватного виконавця, яка підлягала стягненню з боржника АТ «Ідея Банк», становить 1713,72 грн., тобто 10% від суми 17137,29 грн.

З урахуванням встановлених обставин у справі, постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди від 11.06.2024 ВП №75268073 в частині стягнення з боржника АТ «Ідея Банк» основної винагороди приватного виконавця у розмірі 24224,00 грн. є протиправною та підлягає частковому скасуванню, оскільки приватним виконавцем неправомірно визначено суму основної винагороди, виходячи з того, що рішення у справі має майновий характер.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку - визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни про стягнення з боржника основної винагороди від 11.06.2024 ВП №75268073 в частині стягнення з боржника Акціонерного товариства «Ідея Банк» основної винагороди приватного виконавця у розмірі 22510,28 грн. (24224,00 грн. - 1713,72 грн.).

Як наслідок, суд першої інстанції вірно зазначив, що приватного виконавця слід зобов`язати повернути позивачу надмірно сплачену ним основну винагороду приватного виконавця у розмірі 22510,28 грн.

Крім цього, у відповідності до ч. 2 ст. 9 та ч. 2 ст. 245 КАС України, суд правомірно прийшов до висновку вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування пункту 3 постанови приватного виконавця від 11.06.2024 ВП №75268073 про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 22510,28 грн., в решті суми 1713,72 грн. залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 229,308,312,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі № 380/13401/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 07.05.25