Справа № 303/2719/25
Суддя: Заболотний А. М.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 303/2719/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Желізняк К.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції та Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 4395086 від 31.03.2025 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.03.2025 року інспектором 1 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області старшим лейтенантом поліції Буй І.І. було винесено постанову серії ЕНА № 4395086 відповідно до якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. за те, що 31.03.2025 року о 13 год. 01 хв. в с. Великосілки, автодорога М-06 Київ-Чоп 502 км., керував транспортним засобом марки «KIA NIRO», номерний знак НОМЕР_1 , не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.п. 2.4.а Правил дорожнього руху.

При цьому, позивач в позові зазначає, що із постановою не згідний, оскільки вона винесена з порушенням норм права, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, а тому така є незаконною та підлягає скасуванню. Позивач в позові зазначає, що дійсно керував транспортним засобом марки «KIA NIRO», номерний знак НОМЕР_1 , та пояснив працівнику поліції, що автомобіль ввезено в Україну 25.03.2025 року, на що надав електронне декларування. Відтак вважає, що строки реєстрації транспортного засобу марки «KIA NIRO», з транзитними номерами НОМЕР_1 , не є пропущеними. Не зважаючи на такі пояснення та доводи працівник патрульної поліції, наполягаючи, що порушено Правила дорожнього руху, почав стверджувати, що нібито ОСОБА_1 не пред`явив посвідчення водія, реєстраційного документа на ТЗ та полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП. При цьому, працівник патрульної поліції об`єднав два правопорушення в одне, виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 4395086 за керування транспортним засобом особою, яка не пред`явила посвідчення водія, реєстраційного документа на ТЗ (1) та поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (2).

Разом з тим, доказів правопорушення, зокрема, керування транспортним засобом не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС у поліцейського не було, а відтак у поліцейського були відсутні підстави для складання постанови, а у позивача обов`язку для пред`явлення посвідчення водія та поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Таким чином, вважає, що поліцейський не має права вимагати у водія посвідчення та інших документів якщо у нього немає доказів вчинення правопорушення.

Враховуючи вищезазначене, вважає постанову незаконною та такою, що не відповідає нормам КУпАП, оскільки при складанні постанови не були з`ясовані і не доведені обставини, які б свідчили про те, що в його діях є ознаки адміністративного правопорушення у зв`язку з чим така підлягає скасуванню. Також просить закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Ухвалою суду від 16.04.2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачам встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов.

21.04.2025 року від представника позивача надійшло клопотання про заміну відповідача.

Ухвалою суду від 28.04.2025 року постановлено замінити відповідача Головне управління Національної поліції в Закарпатській області на Управління патрульної поліції у Львівській області.

21.04.2025 року від представника відповідача Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву (документ сформований в системі «Електронний суд» 18.04.2025) в якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Посилається на те, що позивач, керуючи транспортним засобом марки «KIA NIRO», номерний знак НОМЕР_1 , на місці зупинки не пред`явив на вимогу поліцейського чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Це також підтверджується тим, що з доданого до позову поліса № ЕР.228368941 встановлено, що датою внесення запису про Договір до ЄЦБД МТСБУ є 08.04.2025 року, тобто на момент винесення оскаржуваної постанови поліс в позивача був відсутній. Також зазначає, що наявність чи відсутність страхового полісу не виключає відповідальності за його непред`явлення на вимогу поліцейського через його фізичну відсутність (неможливість пред`явити) під час зупинки транспортного засобу та проведення перевірки. Не пред`явлення страхового полісу для перевірки створює склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст.126 КУпАП. Таким чином, поліцейський мав усі законні підстави для винесення постанови серії ЕНА № 4395086 від 31.03.2025 року. Також патрульний мав усі законні підстави для зупинки транспортного засобу під керуванням позивача, так як така зупинка була здійснена на стаціонарному блокпості. Крім цього у відзиві звертається увага на те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності виключно за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, а саме не пред`явлення полісу (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На підставі вищевикладеного, вважає, що в позові слід відмовити у повному обсязі.

22.04.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Штець І.І., надійшла відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 22.04.2025) в якій він зазначає, що відповідач взагалі не мав права вимагати від позивача документи передбачені пунктом 2.1. Правил дорожнього руху, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення останнім порушень Правил дорожнього руху як підстави для здійснення перевірки документів. Крім того зазначає, що долучений до відзиву диск з відеозаписом камери поліцейського з місця події є неналежним доказом у справі та одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, оскільки постанова не містить відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис порушення.

Позивач заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не подав.

Відповідачі про розгляд справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 268 КУпАП, шляхом направлення ухвали про відкриття провадження і матеріалів позову на відповідні електронні адреси.

Належним чином повідомлені про розгляд справи відповідачі заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловили.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

З урахуванням положень ч. 8 ст. 262 КАС України, судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши представлені докази та з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до постанови серії ЕНА № 4395086 від 31.03.2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесеної інспектором 1 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області старшим лейтенантом поліції Буй І.І., позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Оскаржувана постанова винесена з тих підстав, що 31.03.2025 року о 13 год. 01 хв. в с. Великосілки, автодорога М-06 Київ-Чоп 502 км., ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «KIA NIRO», номерний знак НОМЕР_1 , не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, зупинений на стаціонарному блокпості, не мав при собі та не пред`явив полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у візуальній формі страхового поліса, чим порушив п.п. 2.4.а Правил дорожнього руху.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, вчинених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Приписами ст. 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням Основного Закону України, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує наступне.

Диспозицією ч. 1 ст. 126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

Згідно з п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктами 1.3. та 1.9. Правил дорожнього руху встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2.4.а Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Підпунктом «ґ» п. 2.1. Правил дорожнього руху встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в Єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або страховий сертифікат «Зелена картка» (на електронному або паперовому носії), виданий іноземним страховиком відповідно до правил міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка».

Відтак, вищенаведеними нормами визначено, що за власниками транспортних засобів, закріплений обов`язок під час експлуатації такого мати при собі, зокрема, чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Обргунтовуючи поданий до суду позов позивач, зокрема, стверджує, що з оскаржуваної постанови серії ЕНА № 4395086 від 31.03.2025 року вбачається, що відносно нього складено одну постанову за декілька встановлених правопорушень.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на таке.

З тексту оскаржуваної постанови встановлено, що водієм порушено п. 2.4.а Правил дорожнього руху та його притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 425,00 грн. В постанові хоча і наведено, з-поміж іншого, опис обставин порушення, а саме керування транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, проте будь-якого посилання на порушення Правил дорожнього руху саме в цій частині описаного, як і притягнення особи до адміністративної відповідальності за іншими нормами КУпАП, спірна постанова не містить. В постанові не відображено і застосування відповідачем ч. 2 ст. 36 КУпАП при розгляді справи про адміністративне порушення. При цьому, зазначення в постанові про те, що транспортний засіб не зареєстрований в уповноваженому органі МВС жодним чином не свідчить про те, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за керування таким транспортним засобом, а свідчить тільки про опис відповідних обставин. Той факт, що транспортний засіб не зареєстрований в уповноваженому органі МВС сторонами не оспорюється.

У зв`язку з наведеним суд вважає за необхідне розглядати справу лише в частині того порушення, що прямо зазначене в спірній постанові, а саме щодо порушення п. 2.4.а Правил дорожнього руху, що полягає у відсутності чинного страхового полісу та притягнення до відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Відповідно п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року за № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно з п.п. 9, 10 розділу ІІІ зазначеної Інструкції, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 року у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 року у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 року у справі № 295/3099/17 та від 05.03.2020 року по справі № 607/7987/17.

Окремо звертається увага і на те, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення підлягають з`ясуванню, зокрема такі обставини: чи було вчинено правопорушення, чи є обставини, що пом`якшують відповідальність, обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить також з того, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 року у справі № 263/15738/16-а.

За приписами ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Положеннями ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, зокрема, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: якщо водій порушив Правила дорожнього руху; якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення (п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 35).

Також слід зазначити про те, що указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час.

Пунктом 5 Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року № 1456, визначено, що право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян надано відповідним уповноваженим особам Національної поліції, СБУ, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби та Збройних Сил, які визначені в наказі коменданта.

Згідно з п. 10 цього Порядку уповноважена особа має право зупиняти транспортні засоби, зокрема, в разі проїзду транспортних засобів через блокпости та контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Додатково суд враховує і те, що відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, зокрема, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто положення Закону України «Про Національну поліцію» надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

У цій справі встановлено, що транспортний засіб марки «KIA NIRO», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням позивача було зупинено патрульним поліцейським під час проїзду через стаціонарний блокпост та пред`явлено законну вимогу щодо пред`явлення для перевірки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб та відповідного страхового полісу оскільки були наявні всі підстави для зупинки транспортного засобу позивача.

З відеофайлів, наданих відповідачем, встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 на вимогу поліцейського не пред`явив поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ні внутрішнього електронного договору обов`язкового страхування, ні страхового сертифіката «Зелена картка», ні документа (посвідчення), що звільняє позивача від обов`язку страхування цивільно-правової відповідальності наземного транспортного засобу.

У постанові від 25.09.2019 року під час розгляду справи № 127/19283/17 Верховний Суд наголосив, що право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та полісу обов`язкового страхування кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

За встановленого, безпідставними є твердження позивача про те, що інспектор поліції зупинив автомобіль позивача та здійснив перевірку документів без належних підстав.

При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року в адміністративній справі № 127/19283/17, притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог Правил дорожнього руху не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Крім того, в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським чітко було роз`яснено позивачу суть вчиненого правопорушення, а саме необхідність водію транспортного засобу мати при собі чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (на електронному або паперовому носії).

Належних та допустимих доказів того, що позивач на час винесення оскаржуваної постанови мав чинний страховий поліс у матеріалах справи немає. Відповідно до доданого до позову полісу № ЕР.228368941 встановлено, що датою укладення договору є 08.04.2025 року, а строк його дії починається з 08.04.2025 року, що не охоплюється часом подій, зафіксованих оскаржуваною постановою .

Підсумовуючи слід відзначити, що постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 760/2846/17 зроблено висновок про те, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 року у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Доводи позивача щодо відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Сторона позивача не надала суду належних та достатніх доказів на підтвердження наявності чинного страхового полісу. До того ж судом встановлено, що оскаржувана постанова складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства, при цьому розмір штрафу відповідає санкції ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості. Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 року у справі № 813/1790/18, постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року у справі № 825/2328/16.

З огляду на зазначене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що в ході розгляду справи належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог суду не представлено, позивачем у межах розгляду справи не заперечувався факт його зупинення поліцейськими саме під час руху та перебування за кермом автомобіля, факт відсутності в нього чинного страхового полісу встановлений, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

При цьому, суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені позивачем доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Одночасно суд також звертає увагу на те, що як відповідачами у справі є Управління патрульної поліції у Львівській області та Департамент патрульної поліції.

Частина 1 ст. 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Згідно з положеннями ст. 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень (ч. 1 та ч. 2 ст. 222 КУпАП).

При цьому, приписами ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган Національної поліції суб`єкт владних повноважень, а не підрозділ Національної поліції або ж особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Правову позицію з цього питання було висловлено Верховним Судом у Постанові від 26.12.2019 року по справі № 724/716/16-а (провадження № К/9901/12750/18).

Таким чином, з наведеного вбачається, що Управління патрульної поліції у Львівській області, яке є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції, та не є юридичною особою, не може бути визначено в якості відповідача у цій справі.

Належним відповідачем є Департамент патрульної поліції Національної поліції України.

Так, Департамент патрульної поліції Національної поліції України є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, має печатку із зображенням Державного Герба України, інші печатки, штампи, бланки зі своєю повною та скороченою назвою, необхідні для здійснення його поточної діяльності.

З огляду на вказане, в задоволенні позову до Управління патрульної поліції у Львівській області слід відмовити з наведених підстав.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 19, 72-77, 246, 250, 255, 262, 286 КАС України, ст.ст. 9, 17, 18, 33, 126, 247, 251, 254, 258, 268, 284, 288, 293 КУпАП, суд,-

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції та Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Управління патрульної поліції у Львівській області (Львів, вул. Перфецького, 19)

Відповідач: Департамент патрульної поліції (місцезнаходження: вул. Ф.Ернста, 3, м. Київ, ).

Суддя А.М.Заболотний