Справа № 750/4037/25
Суддя: Косенко О. Д.
Дата ухвалення: 2025-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 750/4037/25
Провадження № 2-а/750/106/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі судді Косенка О.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Похилька Сергія Миколайовича до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Похилько С.М. (далі представник позивача), який діє інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач) про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 № 277 від 10.03.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 10.03.2025 постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 № 277 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Представник позивача вважає, що постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності винесено незаконно з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому справа про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.210-1 КУпАП, повинна бути закрита відповідно до п. 1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу правопорушення.

Представник позивача вказує, що 05 березня 2025 року позивач керував транспортним засобом та близько 15 год був зупинений працівниками поліції у м. Чернігові, які повідомили, що він знаходиться у розшуку у базі «Ухилянт» та повезли до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 , де було складено декілька протоколів про адміністративне правопорушення, у тому числі протокол, а потім постанова № 277. Згідно з постановою №277 від 10.03.2025, позивач 05.03.2025 відмовився від проходження військо-лікарської комісії (далі-BЛK) для визначення ступеня придатності для проходження військової служби під час мобілізації, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Представник відповідача вказує, що відповідно до п. п. 27, 28 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки. Будь-яких повісток про виклик ОСОБА_1 до ТЦК та СП для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби він не отримував. Також представник позивача вказує, що позивачу надали направлення на ВЛК і наказали пройти ВЛК саме в цей день - 05 березня 2025 року, що суперечить Положенню про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 (надалі- Положення - 402), згідно з яким строки проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, не можуть перевищувати 4 днів. ОСОБА_1 повідомляв, що має проблеми зі здоров`ям і вказав, що відповідно до п.3.6 Положення - 402 він як військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду має надати членам ВЛК ТЦК та СП медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110, виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ. Зазначені документи, а також особові справи офіцерського, сержантського, старшинського і рядового складу запасу ТЦК та СП до початку огляду він має подати для вивчення у ВЛК. ОСОБА_1 має ряд захворювань. Оскільки вказаних документів ОСОБА_1 не мав, то попросив час, щоб їх надати членам ВЛК, на що отримав відмову і у відношенні нього було складено спочатку 05.03.25 протокол про адміністративне правопорушення №277, а потім 10.03.2025 винесено постанову про адміністративне правопорушення №23 та накладено санкцію у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. Представник позивача стверджує, що ОСОБА_1 не мав наміру ухилятися від проходження медичного огляду, а хотів надати документи, які б надали членам ВЛК уяву про його стан здоров`я.

Також представник позивача вказує, що відповідно до ст. ст. 277-2, 268 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення від 05.03.25 №277 ОСОБА_1 відмовився підписувати протокол про адміністративне правопорушення, про час і місце розгляду справи не знав та відповідну повістку не отримував.

Крім того, у позові вказано, що особі, яка склала протокол про адміністративне правопорушення - водію 3 відділення ВО ІНФОРМАЦІЯ_2 солдату ОСОБА_3 не надано будь-яких повноважень щодо складання акту відмови від проходження ВЛК. Фото - і відео фіксації відмови ОСОБА_1 від проходження медичного огляду ВЛК матеріали справи не містять.

Крім цього, особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення не було вказано, який саме абзац ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» було порушено ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 27.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторонам надано строк для подачі заяв по суті справи.

Відповідач через канцелярію суду 16.04.2025 надав відзив на позов, у якому проти його задоволення заперечив, вказавши, що позивач був доставлений в порядку адміністративного затримання і начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку, визначеному пунктом 3.1 глави 3 розділу II №402 було прийняте рішення про направлення позивача на медичний огляд з метою визначення ступеня придатності до військової служби. Метою направлення позивача для проходження ВЛК було саме визначення реального ступеня його придатності до військової служби, адже відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів востаннє позивач проходив медичний огляд у 2006 році.

Позивач, враховуючи строки встановлені законодавством України для проходження ВЛК, після отримання направлення мав можливість зібрати необхідні йому медичні документи та пройти ВЛК у визначені законодавством строки. Уповноважені представники ІНФОРМАЦІЯ_2 роз`яснювали позивачу, що останній має 4 дні для проходження медичного огляду після отримання направлення. Однак, він категорично відмовився від отримання направлення та проходження ВЛК, а значить своїми діями в умовах особливого періоду вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Позивач має суттєві проблеми зі здоров`ям, які мали б підтверджуватися відповідними медичними документами до позовної заяви долучив лише два аркуші паперу, які мають виправлення та містять жодних реквізитів притаманних документам, зокрема його назв, дат, прізвищ особи, яка сформувала такий «документ», відбитків печаток, що унеможливлює врахування такого «документа» як доказу по справі.

Безпідставним є твердження позивача про те, що солдат ОСОБА_3 не мав повноважень на складання протоколу, адже вказане спростовується витягом з наказу №700 від 25.12.2024 року, який був долучений представником позивача до позовної заяви.

Також відповідач вказує, що акт відмови від проходження військово-лікарської комісії є належним доказом в розумінні ст. 251 КУпАП.

На думку відповідача, не заслуговують на увагу посилання представника на наявність недоліків у протоколі, як на беззаперечну підставу для закриття провадження у справі, адже всі недоліки є малозначними та не впливають на саму суть протоколу. Посадова особа, яка складала протокол допустила незначні порушення при його складанні (непроставлення прочерку в графах щодо підписів особи, яка притягується до адміністративної відповідальності), однак такі помилки не впливають на його дійсність та не можуть слугувати підставою для звільнення особи від адміністративної відповідальності за вчинене ним правопорушення.

Беручи до уваги, що зі змісту протоколу вбачається інформація про повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, тому твердження представника позивача, що позивач не був ознайомлений з такими відомостями є необгрунтованими. При чому, факт відмови позивача від надання пояснень, підписання протоколу та отримання другого примірника протоколу від підпису протоколу підтверджується підписами двох свідків та особи яка складала протокол.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 № 277 від 05.03.2025 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. (а.с. 9, 9 зворот).

Відповідно до оскаржуваної постанови, 05.03.2025 о 16 год. 15 хв. в умовах особливого періоду уповноваженим представником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 було виписано направлення № 287 для проходження військо-лікарської комісії для визначення ступеня придатності для проходження військової служби під час мобілізації. Однак, від отримання вказаного направлення та від проходження ВЛК гр. ОСОБА_1 відмовився, чим порушив абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яким встановлено, що громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням ВЛК чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України за рішенням керівників відповідних підрозділів або ВЛК Служби зовнішньої розвідки України, розвідувальною органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

З копії направлення на ВЛК від 05.03.2025 № 287 вбачається, що позивача направлено для встановлення придатності до проходження військової служби в ЗСУ у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації в особливий період (а.с. 29). Дата проходження ВЛК в направленні відсутня.

У протоколі про адміністративне правопорушення № 277 від 05.03.2025, складеному солдатом ОСОБА_3 , зазначено, що 05.03.2025 о 16 год. 15 хв. ОСОБА_1 було виписано направлення на проходження BЛK з метою визначення ступеня придатності для проходження військової служби під час мобілізації. Однак, в порушення вимог ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_1 від отримання вказаного направлення та від проходження ВЛК відмовився, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (а.с. 10,10 зворот).

У протоколі міститься роз`яснення положень ст. 63 Конституції України, а також повідомлення про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме 11 год. 00 хв. 10.03.2025.

Підпис особи, яка притягується до адміністративної відповідальності у протоколі відсутня. Мається відмітка про відмову особи, яка притягується до відповідальності від підписання протоколу, складена у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Додатками до протоколу вказані акт про відмову від ВЛК та направлення ВЛК № 287.

Факт відмови позивача від проходження ВЛК підтверджується актом від 05.03.2022, складеним солдатом ОСОБА_3 (а.с. 14).

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон №3543-XII), Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 № 560 (далі Порядок №560), Положенням про військово-лікарську експертизу у Збройних силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 (далі - Положення).

Так, згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» закріплено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

У відповідності до абзаців 2 та 4 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані, зокрема, проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з п. п. 1 п. 27 Порядку №560 під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів з метою: взяття на військовий облік; проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.

Відповідно до п. 74 Порядку, резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. При цьому особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті. Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис. Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Безпідставна відмова (ухилення) від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби є порушенням законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зокрема ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Дії особи щодо ухилення (відмови) від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та кваліфіковані відповідачем правильно. Таке порушення вчинене позивачем в особливий період.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст. ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 3 вказаної статті визначено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідач навів обгрунтовані заперечення проти позову, що підтверджені відповідними доказами. Натомість зі сторони позивача належних та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів суду не надано.

Оскаржувана постанова містить опис обставин, установлених під час розгляду справи (абз. 5 ч. 2 ст. 283 КУпАП), тобто суть правопорушення, за яке позивач притягується до відповідальності, який підтверджується дослідженими матеріалами справи.

Суд враховує, що позивач не проходив медичний огляд і не пройшов його на час розгляду справи, а відтак в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки останній будучи військовозобов`язаним відмовився від проходження медичного огляду за направленням територіального центру комплектування та соціальної підтримки в особливий період, тим самим порушивши вимоги законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Суд відхиляє доводи позивача, що позивач для проходження ВЛК в обов`язковому порядку мав викликатися виключно повісткою, а тому порушено вимоги п. п. 27 та 28 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560. Так, позивач був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 органом поліції в порядку адміністративного затримання, що підтверджується протоколом про адміністративне затримання № 002213 від 05.03.2025 (а.с. 12). Позивачем також не надано доказів оскарження ним законності адміністративного затримання та доставлення працівниками поліції позивача до ТЦК та прийнятих за результатами такого оскарження рішень. Начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку, визначеному пунктом 3.1 глави 3 розділу II Положення №402 було прийняте рішення про направлення позивача на медичний огляд з метою визначення ступеня придатності до військової служби. Відповідно до вказаних вище норм, медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП, командирів військових частин, начальників центрів рекрутингу Збройних Сил України на підставі направлення, яке формується відповідно до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, ВЛК при ТЦК та СП за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності. Тобто імперативна норма щодо можливості направлення особи на ВЛК виключно після його виклику за повісткою у законодавстві відсутня.

Стосовно обставин спонукання позивача щодо проходження ВЛК у день видачі направлення без наявності необхідних медичних документів, суд зауважує наступне.

Згідно з абз. 3 п.3.4 розділу 3 Положення №402 лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації. З цього слідує, що у лікарів ВЛК є доступ до ЕСОЗ для отримання необхідних медичних даних військовозобов`язаного. У разі незгоди із направленням на медичний огляд ВЛК позивач мав право оскаржити його у встановленому чинним законодавством порядку.

Крім того, у наданій до суду копії направлення на ВЛК відсутня вказівка на конкретну дату та час проходження позивачем ВЛК. Отже, суд доходить висновку, що позивач мав можливість пройти медичний огляд у строк, визначений Положенням № 402. Належними та допустимими доказами факт його примусового тримання у приміщенні ТЦК під умовою негайного проходження ВЛК не підтверджується, про звернення до правоохоронних органів по питанню його незаконного позбавлення волі в приміщенні ТЦК, позивач у своєму позові не повідомляв.

Також суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.01.2025 № 91 були внесені зміни до Порядку №560 , доповнено його пунктом 74-3, який передбачає надання можливості військовозобов`язаним самостійно за допомогою електронного кабінету (мобільний застосунок «Резерв+») отримувати направлення для проходження медичного огляду. Однак, позивач, маючи можливість зібрати всі необхідні йому медичні документи та обрати зручну для себе дату проходження медичного огляду, не вчинив таких дій. Натомість наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про послідовну та чітку відмову позивача від проходження медичного огляду ВЛК за направленням міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Твердження позивача, що солдат ОСОБА_3 не мав повноважень на складання протоколу про адміністративне правопорушення спростовується витягом з наказу №700 від 25.12.2024 року, який був долучений представником позивача до позовної заяви (а.с. 11). Зокрема, в абз. 4 п. 22 вказаного вище наказу визначено, що у взводі охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 повноваження щодо складання відповідних протоколів надано у тому числі і водію відділення охорони взводу охорони.

Посилання представника позивача, що акт відмови від проходження військово-лікарської комісії є недопустимим доказом не обгрунтоване, оскільки такий акт є доказом в розумінні ст. 251 КУпАП. Разом з тим, той факт, що законодавством України не затверджена форма акту, який оформлюється уповноваженою особою ТЦК та СП при відмові військовозобов`язаного від проходження ВЛК, не робить такий акт недопустимим доказом, адже в ньому викладені фактичні дані щодо обставин вчинення адміністративного правопорушення та він узгоджується з іншими доказами по справі.

Не заслуговують на увагу посилання представника позивача на наявність недоліків у протоколі, як на беззаперечну підставу для закриття провадження у справі, адже всі недоліки є малозначними та не впливають на саму суть зафіксованого протоколом правопорушення. У постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року у справі № 2а- 475/09/1370 застосовані релевантні для цієї справи висновки та практика ЄСПЛ, за якими не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Саме рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Тобто, не кожен дефект певного адміністративного акта, яким по своїй суті є і протокол про адміністративне правопорушення, робить його неправомірним. Фундаментальне (істотне) порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. У даному випадку посадова особа, яка складала протокол допустила незначні порушення при його складанні (непроставлення прочерку в графах щодо підписів особи, яка притягується до адміністративної відповідальності), однак такі помилки не впливають на його дійсність та не можуть слугувати підставою для звільнення особи від адміністративної відповідальності за вчинене ним правопорушення. Підпис свідка ОСОБА_5 і відсутній у графі «Факт вчиненого правопорушення підтверджують свідки (за наявності)», однак присутній у інших графах протоколу.

Суд також зазначає, що з дослідженого у судовому засіданні протоколу № 277 від 05.03.2025 вбачається, що позивача повідомлено про розгляд справи о 11 годині 10.03.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_1 . Відмова від підпису протоколу не свідчить про відсутність можливості особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ознайомитися з його змістом, а тому протокол приймається судом як доказ належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Отже, на час винесення оскаржуваної постанови, відповідач мав достовірні дані щодо належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, дотримався порядку притягнення особи до відповідальності та забезпечив реалізацію особою, яка притягується до відповідальності, прав, визначених ст. 268 КУпАП, а тому позивач не був позбавлений можливості участі в розгляді справи про адміністративне правопорушення, зокрема висловлення заперечень, надання доказів, а також можливості скористатися правничою допомогою.

З огляду на вищевикладене, суд відхиляє доводи позивача щодо неналежного його повідомлення про розгляд справи та позбавлення можливості надати відповідні пояснення та скористатися правничою допомогою під час такого розгляду.

Суд зауважує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Відповідачем на виконання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України доведено правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а зміст оскаржуваної постанови відображає склад адміністративного правопорушення, вчинення якого не спростовано позивачем.

Відтак, дії відповідача при винесенні постанови у справі про адміністративне правопорушення були вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), де вказано, що згідно з усталеною судовою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

З огляду на встановлені обставини, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72, 77, 90, 241-246, 255, 286, 292, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 № 277 від 10.03.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 (відокремлений підрозділ ІНФОРМАЦІЯ_5 , код НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Суддя Олег КОСЕНКО