Справа № 260/3089/24
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/3089/24 пров. № А/857/20828/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року (суддя Рейті С.І., ухвалене в м. Ужгороді) у справі № 260/3089/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , та просив: 1) Визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 06.03.2022 по 26.03.2024 та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.03.2022 по 26.03.2024; 2) Визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідно до норм забезпечення у день звільнення 26.03.2024 за період проходження військової служби з 06.03.2022 по 26.03.2024 та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію неотриманого речового майна, відповідно до норм забезпечення у день звільнення 26.03.2024 за період проходження військової служби; 3) Визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією; 4) Визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 в частині не виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік; 5) Визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 в частині не нарахування та не виплати заробітної плати та додаткових видів грошового забезпечення з 01.02.2024 по 26.03.2024 та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 заробітну плату та додаткові види грошового забезпечення з 01.02.2024 по 26.03.2024; 6) Визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень щомісячно, що передбачена Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року за період з 01.09.2023 по 31.12.2023; 7) Визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення 26.03.2024 повного розрахунку при звільнені ОСОБА_1 з військової служби та стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2024 по 23.04.2024 р.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби 26.03.2024 року. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2024 року по 16.05.2024 року в сумі 43563,18 грн., з утримання із вказаної суми податку з доходів та інших обов`язкових платежів. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржила Військова частина НОМЕР_1 , подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.07.2024 у справі №260/3089/24 змінити, та відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із недоведеністю підстав заявленого позову.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзив, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач, враховуючи оголошену мобілізацію в Україні, був призваний до лав Збройних Сил України та проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.11.2022 року № 30 позивач зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

В подальшому, наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 12.03.2024 року № 59-РС позивач звільнений з військової служби у Збройних Силах України відповідно до абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас та з 26.03.2024 року виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Проте, як вважає позивач, під час звільнення з військової служби відповідачем не проведено повний розрахунок. Більш того, відповідачем допущено затримку розрахунку при звільненні. Бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати всіх належних йому під час звільнення виплат, а також затримка розрахунку при звільненні слугували підставою для звернення до суду із даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, Військова частина НОМЕР_1 погоджується з висновками суду першої інстанції в частині рішення, яким відмолено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , а відтак, відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 заробітної плати та додаткових видів грошового забезпечення з 01.02.2024 року по 26.03.2024 року, судом встановлено наступне.

Позивач зазначає, згідно виписки з його карткового рахунку за період з 29.03.2023 року по 28.03.2024 року, 14.03.2024 року відповідачем було перераховано грошове забезпечення за лютий 2024 року у розмірі 738,75 грн. Позивач звільнений з лав Збройних Сил України 26.03.2024 року.

Тобто, з 01.02.2024 року відповідач без буд-яких пояснень припинив виплату позивачеві заробітної плати та додаткових видів грошового забезпечення, при тому що, позивач виконував свої обов`язки до самого моменту звільнення з лав ЗСУ.

ОСОБА_1 вважає, що зменшення розміру його посадового окладу в лютому та не здійснення виплати з 01.03.2024 року по 26.03.2024 року є незаконним, а дії відповідача протиправними, оскільки при звільненні позивача з військової служби відповідач всупереч діючому законодавству не провів виплату грошового забезпечення 01.02.2024 року по 26.03.2024 року в повному обсязі.

Разом з тим, як зазначає відповідач, відповідно до довідки від 03.05.2024 року № 5642 позивачу в повній мірі здійснено нарахування належного грошового забезпечення за вказаний період, в розмірі 61385,71 грн., однак, виплата відбудеться в 20 числах травня 2024 року, про що суд буде проінформовано з долученням відповідної довідки.

В подальшому, як вбачається з метеріалів справи 22.05.2024 року відповідачем направлено до суду довідку про грошове забезпечення та відрахування за листопад 2022 року по березень 2024 року від 21.05.2024 року № 6204, з якої вбачається, що позивачу перераховано грошове забезпечення за лютий 2024 року в сумі 25240,87 грн. (14.03.2024 року 738,75 грн. та 16.05.2024 року 24502,12 грн.), а також, грошове забезпечення за березень 2024 року в сумі 144513,50 грн. (23.04.2024 року 123963,33 грн., 16.05.2024 року 20550,17 грн.).

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем не здійснено виплату належного позивачу грошового забезпечення при звільненні.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Разом з тим, ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі ( відповідає позиції Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Зважаючи на наведене, та оскільки жодними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні із військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Положеннями ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відтак, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Як вбачається зі змісту частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Відтак, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Поряд з цим, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такі правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Зважаючи на викладене, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року по справі №813/356/16.

Відтак, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні позивача є протиправною, а відтак судом першої інстанції вірно задоволені позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби 26.03.2024 року.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2024 року по 23.04.2024 року, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до пункту 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року по справі №821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Як вбачається з витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 12.03.2024 року № 59-РС позивач звільнений з військової служби у Збройних Силах України та з 26.03.2024 року виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, відтак, строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 27.03.2024 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Так, згідно з наданою відповідачем довідкою про заробітну плату позивача, йому нараховано за січень 2024 року 25625,25 грн., за лютий 2024 року 25625,25 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 60 днів, а відтак середньоденне грошове забезпечення позивача складає 854,18 грн (51250,50 грн : 60 календарних дні).

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Слід зазначити, що дані норми спрямовані на те, щоб унеможливити випадки, коли підприємство не оспорює свого боргу перед працівником, однак безпідставно не здійснює йому відповідних виплат. Відповідальність за невиплату належних працівникові сум полягає в обов`язку виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку і у цьому контексті положення статті 117 КЗпП України є чіткими та однозначними, вони не дають підстав тлумачити їх таким чином, що підприємство зобов`язане виплатити працівнику якусь частину його середнього заробітку.

Єдиний виняток з цього правила встановлює частина 2 статті 117 КЗпП України, яка вказує на те, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак і стаття 116 і стаття 117 КЗпП України передбачають можливість наявності спору між працівником та роботодавцем. При цьому стаття 116 конкретизує, що в даному випадку мова йде лише про спір "про розмір сум, належних працівникові при звільненні".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення частини 2 статті 117 КЗпП України слід розуміти таким чином, що у тому разі коли спір (про розмір сум, належних працівникові при звільненні) вирішено на користь працівника, то на підприємство покладається обов`язок виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Лише у випадку якщо спір про розмір сум належних працівникові при звільненні вирішено на користь працівника частково, то орган, який виносить рішення по суті спору, визначає розмір відшкодування на власний розсуд.

Відтак, розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, за період з 27.03.2024 року по 16.05.2024 року дорівнює 43563,18 грн. (854,18 грн. х 51 день).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що розмір розрахованого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43563,18 грн. є співмірним із розміром невчасно виплаченого грошового забезпечення, відтак, суд не вбачає підстав для зменшення розміру вказаного відшкодування. Водночас зазначена сума є тією сумою коштів, з яких у подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 року у справі № 805/1008/16-а.

Відтак, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2024 року по 16.05.2024 року в сумі 43563,18 грн., з утримання із вказаної суми податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Зважаючи на все викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі №260/3089/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга