Справа № 947/7104/25
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2025-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 947/7104/25

Перша інстанція: суддя Луняченко В.О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

секретар Афанасенко Ю.М.,

за участю: представника апелянта Бойко О.В.

представника позивача Штець О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Одесі апеляційну скаргу Секретаріата Уповноваженого із захисту державної мови на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2025 у справі № 947/7104/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого із захисту державної мови Кремня Тараса Дмитровича про визнання протиправними дій та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2025 року представниця Максимової О.П. звернулася до суду з адміністративним позовом у якому просила:

- визнати протиправною і скасувати постанову від 07.02.2025 №59 у справі про адміністративне правопорушення, винесену Уповноваженим із захисту державної мови, щодо визнання позивачки винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 188-52 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 3400 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відносно ОСОБА_2 було прийнято оскаржувану постанову за від 07.02.2025 №59, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.188-52 КУпАП та накладено штраф у розмірі 3 400 грн..

Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки відсутні підтвердження належними та допустимими доказами порушення 09.12.2024, як і в інший час, ОСОБА_1 вимог ч.1 ст. 21 Закону України « Про забезпечення функціонування української мови як державної», а також наявності в її діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 188-52 КУпАП.

Представник Секретаріату уповноваженого із захисту державної мови Бойко О.В., подав відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог та наполягає на доведеності вини ОСОБА_1 у скоєні триваючого правопорушення визначеного ч.2 ст. 188-52 КУпАП матеріалами доданими до скарги, на підставі якої було порушена адміністративна справа.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Київський районний суд м. Одеси рішенням від 11.03.2025 у справі № 947/7104/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав протиправною і скасував постанову від 07.02.2025 №59 у справі про адміністративне правопорушення, винесену Уповноваженим із захисту державної мови Кремінь Тарасом Дмитровичем про визнання ОСОБА_1 винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 188-52 КУпАП та накладення на неї штрафу у розмірі 3400 грн.

Закрив провадження відносно ОСОБА_1 по адміністративній справі щодо притягнення її до адміністративної відповідальності по ч.2 ст. 188-52 КУпАП згідно Акту про результати здійснення контролю за застосуванням державної мови від 04.02.2025 та протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності від 04.02.2025.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник Секретаріата Уповноваженого із захисту державної мови подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що офіційна скарга від 09.12.2024 №С-2059/СК містить детальний опис обставин, за яких було виявлено порушення, включаючи конкретні висловлювання російською мовою, що використовувалися ОСОБА_1 під час проведення заняття. Офіційний лист керівництва Одеського ліцею «Європейський» від 31.01.2025 №01-18/14 додатково підтверджує обставини, викладені у скарзі, і свідчить про факт використання недержавної мови у навчальному процесі;

- суд першої інстанції неправильно оцінив момент вчинення правопорушення, хоча матеріали справи чітко фіксують дату його вчинення 09.12.2024. Цей факт підтверджується усіма наявними доказами, що виключає будь-які сумніви щодо часу, місця та обставин правопорушення;

- суд першої інстанції не дослідив належним чином характер та зміст висловлювань ОСОБА_1 , зафіксованих на аудіозаписі, який був наданий як доказ. Суд обмежився лише згадкою про наявність аудіозапису, не проаналізувавши його змісту та не давши йому належної оцінки;

- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.

Представник позивачки надала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Акту про результати здійснення контролю за застосуванням державної мови від 04.02.2025, складеного представником Уповноваженого із захисту державної мови Кузьміною Я.В., за інформацією , викладеної у скарзі від 09.12.2024 за №С-2059/СК вчитель історії Одеського ліцею « Європейський» Одеської міської ради ОСОБА_1 систематично використовує мову країни-агресора в освітньому процесі та під час виконання службових обов`язків , що має ознаки порушення вимог ст. 21 Закону України « Про забезпечення функціонування української мови як державної» , частини першої статті 7 Закону України « Про освіту», статті 5 Закону України « Про повну загальну середню освіту», відповідно до яких мовою освітнього процесу в закладах освіти є державна мова.

З метою встановлення всіх обставин порушення на адресу Ліцею було направлено Лист від 19.12.2024 №6001/04.2-Вих, та за інформацією , яка викладена у листі ліцею від 31.01.2025 №01-18-14, заяв та повідомлень від учасників освітнього процесу щодо фактів порушення мовного або освітнього законодавцем вчителем історії ОСОБА_1 до адміністрації ліцею не надходило, пояснень ОСОБА_1 не надала, та повідомлено що відповідно до Наказу від 09.12.2024 №209-к ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя історії за угодою сторін.

У Акті наявний висновок що за результатами здійснення державного контролю встановлено факт порушення вчителем історії Одеського ліцею «Європейський» Одеської міської ради ОСОБА_1 частин першої ст. 21 Закону.

За змістом протоколу про адміністративне правопорушення, складного 04 лютого 2025 року , представник Уповноваженого із захисту державної мови Кузьміною Я.В. складено протокол про те, що Актом про результати здійснення контролю за застосуванням державної мови від 04.02.2025 встановлено факт застосування недержавної мови вчителем історії Одеського ліцею «Європейський» Одеської міської ради ОСОБА_1 09 грудня 2024 року під час освітнього процесу, що є порушенням вимог ч.1 ст. 21 Закону України « Про забезпечення функціонування української мови як державної», відповідно до якої мовою освітнього процесу в закладах освіти є державна мова, що є порушенням ч.2 ст. 188-52 КУпАП.

У протоколі мається запис ОСОБА_1 про відмову від надання пояснень та зауваження представника ОСОБА_1 адвоката Шпак М.П. про те що надана аудіо запис не містить відомості а ні дати її складання а ні місця тому не можу бути прийнято як належний доказ.

Постановою №59 від 07.02.2025, складеною Уповноваженим із захисту державної мови Кремінь Тарасом Дмитровичем , зазначено що розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення: 1. Повідомлення щодо розгляду матеріалів від 31.01.2025 №639/2.2-Вих; 2. Листа-вимоги від 19.12.2024 №6001/04.2-Вих; 3. Копії Наказу про Здійснення державного контролю за застосуванням державної мови Одеським ліцеєм «Європейський» одеської міської ради від 12.12.2024 №663-дк; 4. Копією наказу про внесення змін до наказу від 12.12.2024 №663-дк; 5 Копією акта про результати здійснення контролю за застосуванням державної мови від 04.02.2025; 6. Протокол про адміністративне правопорушення з додатками від 04.02.2025; 7. Лист Одеського ліцею «Європейський» Одеської міської ради від 31.01.2025 №01-18/14; 8.Повідомлення про розгляд справи від 04.02.2025 №695/3-Вих., встановлено що за результатами здійснення контролю за застосуванням державної мови від 04.02.2025 встановлено факт застосування недержавної мови вчителем історії Одеського ліцею «Європейський» Одеської міської ради ОСОБА_1 09 грудня 2024 року під час освітнього процесу, що порушує вимоги ч.1 ст. 21 Закону України « Про забезпечення функціонування української мови як державної», про що складено Акт про результати здійснення контролю та Протокол про адміністративне правопорушення. Внаслідок встановлення даного правопорушення ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 188-52 КУпАП та до неї застосовано штраф у розмірі 3400 грн.

Вважаючи зазначену постанову протиправною позивачка звернулася до суду з даним позовом про її скасування та закриття відносно неї справи про адміністративне правопорушення.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність належних та допустимих доказів порушення 09.12.2024, як і в інший час, ОСОБА_1 вимог ч.1 ст. 21 Закону України « Про забезпечення функціонування української мови як державної», а також наявність і її діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 188-52 КУпАП.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 21 Закону України «« Про забезпечення функціонування української мови як державної» встановлено, що Мовою освітнього процесу в закладах освіти є державна мова. У класах (групах) з навчанням мовами національних меншин, які є офіційними мовами Європейського Союзу, гарантується право на використання мови відповідної національної меншини в освітньому процесі поряд з державною мовою.

Держава гарантує кожному громадянину України право на здобуття формальної освіти на всіх рівнях (дошкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої), а також позашкільної та післядипломної освіти державною мовою в державних і комунальних закладах освіти.

Особам, які належать до національних меншин України, гарантується право на навчання в комунальних закладах освіти для здобуття дошкільної та початкової освіти, поряд із державною мовою, мовою відповідної національної меншини України. Це право реалізується шляхом створення відповідно до законодавства окремих класів (груп) із навчанням мовою відповідної національної меншини України поряд із державною мовою і не поширюється на класи (групи) з навчанням державною мовою.

Особам, які належать до корінних народів України, гарантується право на навчання в комунальних закладах освіти для здобуття дошкільної і загальної середньої освіти, поряд із державною мовою, мовою відповідного корінного народу України. Це право реалізується шляхом створення відповідно до законодавства окремих класів (груп) з навчанням мовою відповідного корінного народу України поряд із державною мовою і не поширюється на класи (групи) із навчанням державною мовою.

Особам, які належать до корінних народів, національних меншин України, гарантується право на вивчення мови відповідних корінного народу чи національної меншини України в комунальних закладах загальної середньої освіти або через національні культурні товариства.

Особам з порушенням слуху забезпечується право на навчання жестовою мовою та на вивчення української жестової мови.

Частина друга статті 188-52 Кодексу України про адміністративні правопорушення ( КУпАП) визначає, що порушення вимог Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" щодо застосування державної мови у сфері освіти, науки, культури, книговидання, у користувацьких інтерфейсах комп`ютерних програм та веб-сайтів, у сфері інформації для загального ознайомлення, публічних заходів, технічної і проектної документації, реклами, охорони здоров`я, спорту, телекомунікацій та поштового зв`язку, транспорту - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або попередження, якщо порушення вчинене вперше.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС ) визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1,2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція ) передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено ЄСПЛ й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011, заява № 16347/02).

Таким чином судом визнається обов`язкова відповідність процесу розгляду справ про притягнення особи до адміністративної відповідальності таким засадам, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, безпосередність дослідження доказів.

Відповідно до принципу "поза розумним сумнівом", зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" від 14.02.2008, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 у справі N 914/2505/17 згадує, що принцип оцінки доказів "поза розумним сумнівом" полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу правопорушення, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Доведення "поза розумним сумнівом" відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні адміністративної та кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена "поза розумним сумнівом (Sevtap Veznedaroplu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Турції).

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що в мотивувальній частині оскаржуваної постанови від 07.02.2025 № 59 Уповноважений із захисту державної мови зазначив, що 09.12.2024 ОСОБА_1 застосувала недержавну мову під час освітнього процесу, що стало підставою для накладення на Позивача адміністративного стягнення, передбаченого ч. 2 ст. 188-52 КУпАП.

Підставою прийняття відповідачем оскаржуваної постанови № 59 стали Акт про результати здійснення контролю за застосуванням державної мови від 04.02.2025 та про адміністративне правопорушення від 04.02.2025.

Відповідно до приписів ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, iм`я по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і а адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає: відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Зі змісту протоколу від 04.02.2025 складеного представником Уповноваженого із захисту державної мови Кузьміною Яною Вікторівною, представник у повноваженого захисту державної мови встановила, зокрема, що час вчинення адміністративного правопорушення - 09.12.2024.

Разом з тим, наявна в протоколі від 04.02.2025 інформація про вчинення адміністративного правопорушення саме 09.12.2024 не відповідає фактичним обставинам справи.

Так з Акту від 04.02.2025, протоколу від 04.02.2025 та постанови від 07.02.2025 неможливо встановити моменту правопорушення: у Акті зазначено про систематичність та тривалість правопорушення, про що також і зазначено у скарзі від 09.12.2024, а у протоколі від 04.02.2025 та постанові від 07.02.2025 зазначено про факт правопорушення, який стався саме 09.12.2024, що суперечить акту, який визначено у протоколі та постанові, як доказ факту правопорушення.

При цьому, в канві аргументації представника апелянта лежить твердження про те, що суд першої інстанції неправильно оцінив момент вчинення правопорушення, хоча, на думку апелянта, матеріали справи чітко фіксують дату його вчинення 09.12.2024.

Надаючи оцінку вказаним твердженням, апеляційний суд зазначає про таке.

Так, відомості у протоколі від 04.02.2025 про вчинення ОСОБА_1 правопорушення - 09.12.2024 не відповідають встановленим Актом від 04.02.2025 обставинам, що 09.12.2024 є дата, станом на яку правопорушення вже було вчинене.

Себто, як вбачається з Акта від 04.02.2025 Уповноваженим із захисту державної мови було встановлено, що станом на 09.12.2024 порушення вже мало місце (було вчинене), разом з тим, ані в самому Акті від 04.02.2025, ані в жодному іншому документі, на підставі яких був складений цей Акт (скарга від 09.12.2024 № С-2059/ СК, лист Ліцею від 31.01.2025 01-18/14) не встановлено дату застосування недержавної мови в освітньому процесі, тобто дату вчинення правопорушення.

Ба більше, апеляційний суд зазначає, що твердження апелянта про вчинення ОСОБА_1 інкримінованого адміністративного правопорушення саме - 09.12.2024 спростовується матеріалами справи, оскільки:

- з 09.12.2024 відповідно до Наказу Директору Одеського ліцею «Європейський» Одеської міської ради №209-к від 09.12.2024 ОСОБА_1 звільнена із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5);

- 09.12.2024 відповідно до Наказу Директору Одеського ліцею «Європейський» Одеської міської ради №124-в від 09.12.2024 ОСОБА_1 знаходилася у відпустці, відтак не могла здійснювати освітній процес (а.с.7).

У свою чергу визначати момент правопорушення інший, ніж зазначений у постанові суперечить змісту постанови.

Відтак, вищевказані доводи апелянта не знайшли підтвердження в ході апеляційного перегляду.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, так як у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність належних та допустимих доказів порушення 09.12.2024 ОСОБА_1 вимог ч.1 ст. 21 Закону України « Про забезпечення функціонування української мови як державної», а також наявність і її діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 188-52 КУпАП.

Відтак, є правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином характер та зміст висловлювань ОСОБА_1 , зафіксованих на аудіозаписі, який був наданий як доказ. Апелянт вказує, що суд обмежився лише згадкою про наявність аудіозапису, не проаналізувавши його змісту та не давши йому належної оцінки.

Апеляційний суд відхиляє вказані аргументи відповідача з огляду на таке.

Так, згаданий апелянтом аудіозапис, поданий відповідачем лише до суду апеляційної інстанції разом із апеляційною скаргою.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції можливо виключно у разі, якщо такі докази було неможливо подати до суду першої інстанції.

З аналізу вищевикладених норм процесуального права вбачається, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на такого суб`єкта владних повноважень.

При цьому, відповідні докази, підтверджуючі правомірність рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, мають бути подані таким суб`єктом владних повноважень у відзиві на позовну заяву

В той же час, відповідачем не наведено жодних обставин та не надано доказів неможливості своєчасного подання наведеного аудіозапису до матеріалів справи під час її розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, наведене виключає можливість суду апеляційної інстанції прийняти поданий відповідачем аудіозапис, у якості доказу в рамках даної справи.

Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що аудіозапис, наданий апелянтом разом із апеляційною скаргою, не персоніфікований, відтак при відтворенні аудіозапису неможливо встановити, що голос належить ОСОБА_1 . Інших доказів того, що голос із наданого аудіозапису належить ОСОБА_1 апелянтом також не надано.

Доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п. п. 29 - 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994.

При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх ( див. пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001)

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Секретаріата Уповноваженого із захисту державної мови залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2025 у справі № 947/7104/25 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді Г.В. Семенюк А.Г. Федусик