Справа № 300/7129/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/7129/24 пров. № А/857/25212/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року про відмову в забезпеченні позову у справі до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

суддя (судді) в суді першої інстанції Матуляк Я.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просив зупинити дію п. 1 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.09.2024 в частині його призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації і відправлення в складі команди до військової частини НОМЕР_1 із подальшим зняттям із військового обліку.

На обгрунтування вимог заяви зазначає, що очевидною є протиправність п. 1 наказу від 13.09.2024 в частині його призову та направлення для проходження військової служби. Вказує, що протиправність цього наказу полягає в тому що ІНФОРМАЦІЯ_2 не враховано факту наявності в Єдиному реєстрі досудових розслідувань запису від 13.03.2023 щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України і того, що на даний час справа № 352/1115/24 перебуває на розгляді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області. Вважає, що неврахування наведених даних є порушенням вимог ст. 24, 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що на правовідносини, що склалися, поширюються положення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який в свою чергу не містить аналогічних застережень щодо призупинення військової служби в разі внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення, які передбачені нормами ст.24, 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Наведене свідчить про відсутність ознак очевидної протиправності п. 1 наказу від 13.09.2024 в частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби. За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права що призвело до неправильного вирішення питання про забезпечення позову до подання позовної заяви. Зокрема, зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення є підставою для призупинення військової служби та звільнення з посади, тому особа щодо якої внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчиненого нею кримінального правопорушення не може бути призвана та направлена для проходження військової служби під час мобілізації і відправлена до військової частини. Вказує, що очевидною є протиправність п. 1 наказу від 13.09.2024 в частині його призову та направлення для проходження військової служби, яка полягає в тому що ІНФОРМАЦІЯ_2 не враховано факту наявності в Єдиному реєстрі досудових розслідувань запису від 13.03.2023 щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України і того, що на даний час справа № 352/1115/24 перебуває на розгляді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області.

У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, п. 1 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 наказано призвати та направити ОСОБА_1 для проходження військової служби під час мобілізації і відправити в складі команди до військової частини НОМЕР_1 із подальшим зняттям з військового обліку.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Частинами першою та другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина 2 статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).

Колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При цьому заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Колегія суддів зауважує, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17 та від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просить зупинити дію п. 1 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.09.2024 в частині його призову та направлення для проходження військової служби.

Подану заяву про забезпечення позову заявник обґрунтовує очевидною протиправністю п.1 наказу від 13.09.2024 в частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби, яка, на його думку, полягає в тому що ІНФОРМАЦІЯ_2 не враховано факту наявності в Єдиному реєстрі досудових розслідувань запису від 13.03.2023 щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.263 КК України і того, що на даний час справа №352/1115/24 перебуває на розгляді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області. Заявник вважає, що неврахування наведених даних є порушенням вимог ст.24, 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

В силу пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативна-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

За приписами ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема, громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Згідно з ч. 5 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» органи досудового розслідування зобов`язані в семиденний строк повідомити відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, відповідний підрозділ розвідувальних органів України про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, яким повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а суди - про призовників, кримінальні справи стосовно яких розглядаються судом, а також про вироки щодо призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що набрали законної сили.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необгрунтованими посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції ч. 2 ст. 24 і ч. 5 ст.38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», оскільки норми ч. 2 с. 24 вказаного закону стосуються порядку призупинення військової служби виключно для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, натомість ч. 5 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» стосується виключно обов`язку органів досудового розслідування щодо повідомлення відповідних центрів комплектування та соціальної підтримки про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, яким повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку, на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який не містить застережень щодо призупинення військової служби за мобілізацією у разі повідомлення військовозобов`язаному про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Стосовно наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі № 640/16242/19 зазначено, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом (beyond reasonable doubt). Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.

Наведене свідчить про відсутність ознак очевидної протиправності п.1 наказу від 13.09.2024 в частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби.

Колегія суддів зазначає, що сам по собі факт прийняття ІНФОРМАЦІЯ_2 наказу від 13.09.2024 в частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби не може автоматично свідчити про те, що такий наказ є очевидно протиправним, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що доводи заяви про забезпечення позову є аналогічними доводам позовної заяви.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив та не погодився із доводами заяви про забезпечення позову з огляду на їх передчасність, оскільки ознаки протиправності оспорюваного наказу не є очевидними, а фактичні обставини справи підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини саме під час розгляду справи по суті.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що у цій справі вжиття судом заходів забезпечення позову не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову, оскільки фактично свідчить про задоволення адміністративного позову без розгляду справи по суті.

З урахуванням зазначеного, відсутні підстави стверджувати про очевидну протиправність п. 1 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.09.2024 в частині призову ОСОБА_1 та направлення його для проходження військової служби, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року про відмову в забезпеченні позову у справі № 300/7129/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін