Справа № 320/33664/23
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 травня 2025 року

м. Київ

справа № 320/33664/23

адміністративне провадження № К/990/8583/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Білак М.В., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України, Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними та скасування рішень в частині,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суд із адміністративним позовом до Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України (далі - відповідач 1), Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 2), в якому просив:

- визнати протиправним та нечинним ч. 7 ст. 11 Критеріїв та методики оцінки кандидатів на посаду Директора Національного антикорупційного бюро України, затверджених протоколом Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України від 08.11.2022 №5;

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України, що оформлене протоколом від 25.02.2023 №18, яким вирішено: «Кандидати, які не відповідають критерію доброчесності: 1. ОСОБА_2 . 2. ОСОБА_1. 3. ОСОБА_3 . 4. ОСОБА_10. 5. ОСОБА_4 . 6. ОСОБА_12. 7. ОСОБА_5 . 8. ОСОБА_6 . 9. ОСОБА_7 ».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 скасовано та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України, оформленого протоколом від 25.02.2023 № 18 в частині віднесення ОСОБА_1 до кандидатів, які не відповідають критерію доброчесності В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції в частині відмовлених позовних вимог, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 20.03.2025 касаційну скаргу залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 330 КАС України. Заявникові надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи.

Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ (ухвала суду про залишення касаційної скарги без руху від 20.03.2025) доставлена в Електронний кабінет ОСОБА_1 20.03.2025 о 21 год 15 хв, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

02.04.2025 касатором на виконання вказаної ухвали подано заяву про усунення недоліків касаційної скарги, визначених ухвалою Суду про залишення без руху.

21.04.2025 до касаційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Загороднюка А.Г.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Загороднюка А.Г. (наказ від 08.04.2025 № 1014/0/6-25), питання щодо розв`язання заяви про відвід вирішено колегією суддів в перший робочий день по виходу судді з відпустки.

Ухвалою Суду від 28.04.2025 задоволено заяву ОСОБА_1., відведено суддю Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюка А.Г. від розгляду справи №320/33664/23.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2025, здійсненого на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 29.04.2025 у зв`язку із постановленням Верховним Судом 28.04.2025 ухвали про відведення судді Загороднюка А.Г. від розгляду матеріалів касаційної скарги, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді Соколов В.М., Білак М.В.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

В уточненій касаційній скарзі скаржник визначив підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм абзацу 14 частини третьої статті 7 та абзацу 2 пункту 7 частини шостої статті 7 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», пункту 18 частини першої статті 4 та частини першої статті 5 КАС України.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.

Зазначена скаржником норма права, щодо неправильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій у межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку автора касаційної скарги, неправильно.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Обґрунтовуючи неправильність застосування судом апеляційної інстанції норм абзацу 14 частини третьої статті 7 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», відповідно до якого повноваження членів Конкурсної комісії припиняються у день набарання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про призначення Директора Національного антикорупційного бюро України, полягає в тому, що вказаною нормою він обґрунтував момент вичерпання терміну дії Критеріїв та методики оцінки кандидатів на посаду Директора Національного антикорупційного бюро (далі - Критерії), зазначивши, що вказані Критерії вичерпали свою дію і не можуть впливати на будь-які права, свободи чи інтереси осіб поза межами проведення відповідного конкурсу.

Касатор доводить, що зазначена норма регулює термін дії повноважень членів Конкурсної комісії, а не її нормативно-правових актів, до яких, на думку позивача, належать Критерії та методика оцінки кандидатів на посаду Директора Національного антикорупційного бюро. У цьому зв`язку скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 18 частини 1 частини першої статті 4 КАС України у подібних правовідносинах про (не)належність актів Комісії з проведення Конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро до нормативно-правових актів.

Обґрунтовуючи неправильність застосування судом апеляційної інстанції норм абзацу 2 пункту 7 частини шостої статті 7 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», відповідно до якого рішення Конкурсної комісії можуть бути оскаржені до суду лише з питань додержання встановленого цим Законом порядку організації та проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро, полягає в тому, що суд цієї інстанції дійшов хибного висновку, що таке рішення не може бути оскаржене з підстав його змісту, а виключно з питань додержання встановленого Законом порядку організації та проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро.

Оцінюючи наведені доводи на предмет обґрунтованості підстав касаційного оскарження Верховний Суд виходить з того, що доводи ОСОБА_1 про те, що Конкурсна комісія є державним органом та наділена Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» повноваженнями щодо прийняття нормативно-правових актів не ґрунтуються на нормах цього Закону, оскільки положення вказаного Закону таких норм не містять.

Як слідує із змісту оскаржуваного рішення, задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування рішення комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України, оформленого протоколом від 25.02.2023 № 18 в частині віднесення до кандидатів, які не відповідають критерію доброчесності ОСОБА_1 , як таке, що прийняте з перевищенням наданих повноважень та порушує права позивача, суд апеляційної інстанції погодився з доводами позивача про те, що норми Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», якими визначено компетенцію Конкурсної комісії, не передбачають таких повноважень, як затвердження переліку кандидатів, які відповідають критерію доброчесності або не відповідають критерію доброчесності і припиняють участь у конкурсі, а відповідні положення пункту 7 статті 11 Критеріїв, які надають такі повноваження Конкурсній комісії поза межами вказаного Закону, не відповідають вимогам цього Закону.

Водночас відмовляючи позивачу у задоволенні позовної вимоги про скасування означеного пункту Критеріїв, суд апеляційної інстанції передісім виходив з того, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом процедура проведення конкурсу на посаду Директора Національного бюро була звершена, повноваження членів Конкурсної комісії припинені, а відповідні Критерії та методика оцінки кандидатів на посаду Директора Національного бюро вичерпали свою дію і після завершення відповідного конкурсу ці Критерії не можуть впливати на будь-які права свободи чи інтереси осіб поза межами проведення відповідного конкурсного відбору, то скасування положень акту, який і так уже не діє, не сприятиме відновленню та ефективному захисту прав, свобод та інтересів позивача, тобто не відповідатиме завданню адміністративного судочинства, закріпленому у статті 2 КАС України.

Доводи скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування зазначених правових норм та відповідно потреби у такому висновку не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення, їх різним застосування судами, що матиме вплив на формування судової практики в майбутньому, натомість по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції у цій частині.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд приходить до висновку про те, що касаційна скарга не містить належних обґрунтувань щодо неправильного застосування вищевказаних норм судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо вказаних касатором норм, за обставин, установлених судом, саме у цій справі.

Підставою оскарження постанови суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Конкурсної комісії, яким визнано, окрім ОСОБА_1 , такими, які не відповідають критерію доброчесності ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 касатор визначив неправильне застосування судом норм статті 5 КАС України

Не погоджуючись із мотивами відмови суду апеляційної інстанції в цій частині позовних вимог, за змістом яких суд цієї інстанції зазначив, що обґрунтування позивачем позовних вимог щодо інших восьми кандидатів на посаду Директора Національного антикорупційного бюро тим, що оскаржуване рішення в цій частині створює негативний імідж нашій державі і засвідчує байдуже, зневажливе і несправедливе ставлення державного органу до своїх громадян, не може бути визнано процесуальною підставою для звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів інших осіб, які не виступають позивачем у справі, касатор вважає, що Верховний Суд має сформувати висновок, відповідно до якого кожна особа має право звернутися до суду з позовом про скасування інфдивідуального акта щодо інших осіб, якщо вважає, що цим актом порушені її права, свободи або законні інтереси. Такі порушення, на переконання касатора, можуть мати місце у випадку, якщо індивідуальний акт є протриправним та/або посягає на права людей на повагу до їх честі та гідності, ображає людей, є несправедливим, шкодить державі, містить негативні оціночні судження, є актом психологічного насильства.

Оцінюючи наведені доводи на предмет обґрунтованості підстав касаційного оскарження Верховний Суд виходить з такого.

По-перше, норми частини першої статті 5 КАС України, якою визначено шляхи способів захисту порушеного права, щодо яких касатор, серед іншого, покликався на відсутність висновку Верховного Суду, є загальними, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо її неправильного застосування судами попередніх інстанцій, а також впливу висновку щодо цієї норми права на спірні правовідносини, за обставин, установлених судами, що мають індивідуальний характер.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).

З наведеного висновується, що скаржником у касаційній скарзі вказані загальні норми права, що в свою чергу унеможливлює формування висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

По-друге, усталеними є підходи Верховного Суду щодо застосування статті 55 Конституції України, відповідно до яких гарантоване вказною нормою Основного Закону й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та/або охоронюваних законом інтересів з боку суб`єкта владних повноважень, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Саме по собі порушення вимог закону діями/бездіяльністю чи рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними в порядку, встановленому КАС України, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями/бездіяльністю чи рішеннями.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, це не має самостійного правового значення.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема, у постановах 30.10.2019 у справі № 316/2721/15-а (2-а/316/90/15), від 11.11.2020 у справі № 640/19903/19, від 26.07.2021 у справі № 420/2068/19, від 28.11.2022 у справі № 826/11325/17 та багатьох інших. Ці висновки є наскірізними для будь-яких спорів в усіх судах усіх видів юрисдикцій незалежно від змісту спірних правовідносин.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Висновки суду апеляційної інстанції у цій справі відповідають вищенаведеним підходам Верховного Суду.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання заявника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення натомість в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а надалі саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.

Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 20.03.2025 про залишення касаційної скарги без руху в частині обґрунтування підстав касаційного оскарження.

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

У пункті 1 частини четвертої статті 169 КАС України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За наведених обставин касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 169, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Національного антикорупційного бюро України, Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними та скасування рішень в частині, - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Л.О. Єресько
М.В. Білак В.М.Соколов