Справа № 320/2054/24
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2054/24 Суддя (судді) першої інстанції: Парненко В.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Левкович А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22 грудня 2023 року №223-23, прийняте щодо громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивач покинув країну громадянської приналежності задля уникнення можливого нелюдського та такого, що принижує гідність поводження у країні походження, що і було підставою для звернення в Україні за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що стосовно позивача не було встановлено обставин, які могли бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Республіки Білорусь та 18.10.2021 він звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до якої додав, зокрема, нотаріально завірену копію та переклад паспорта громадянина Республіки Білорусь серії НОМЕР_1 , виданого Міністерством закордонних справ 02.10.2018; лист про направлення кримінальної справи до суду від 06.07.2021 (мовою оригіналу); постанову про передачу кримінальної справи прокурору для направлення до суду від 20.06.2021; постанову про призначення судового засідання від 08.07.2021 (мовою оригіналу); вирок суду Ленінського району м. Мінськ від 27.07.2021 у справі №94У21 310 про визнання винуватим та притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 (мовою оригіналу) (а.с.63-73 т.1).

04.11.2021 ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наказом від 04.11.2021 №340 прийнято в оформлення документи громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.83 зворот - 85 т.1).

За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача №2021KYIV0184 головним спеціалістом сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту ОСОБА_2 складено висновок від 31.10.2023 про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (а.с.106-115 т.1).

Рішенням ДМС України від 12.12.2023 №223-23 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (а.с.115 зворот т.1).

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку, що позивач не довів заявлені побоювання стати жертвою переслідувань з ознаками політичних переконань, серед фактів повідомлених заявником, немає таких, які б могли служити підставою для набуття ним статусу біженця, а заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.1 ст.5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.1-2 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч.1, 4, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.5, 7, 13 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Частиною 1 ст.12 Закону №3671-VI визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п. 2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Положеннями п.п. 42, 43 Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що компетентні органи влади, що покликані визначити статус біженця, необов`язково повинні мати своє судження про умови в країні походження просителя. Його твердження, проте не можуть розглядатися абстрактно, а мають бути оцінені в контексті відповідної початкової інформації про ситуацію, що склалася. Знання умов країни походження просителя - якщо не основна мета, то важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих просителем. Загалом, побоювання просителя повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, або з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Ці міркування не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді просителя. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами і іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідоцтвом того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані. Закони країни походження, і особливо методи їх застосування, можуть також мати відношення до справи.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, вироком суду Ленінського району м.Мінська від 27.07.2021 у справі №94У21 310 позивача визнано винним у публічній образі Президента Республіки Білорусь відповідно до ч.1 ст.368 КК РБ та йому було присуджено покарання у вигляді обмеження волі з відбуванням покарання у виправній установі відкритого типу.

Як встановлено судом першої інстанції, ст.368 "Образа Президента Республіки Білорусь" введена в дію разом із актуальним КК РБ, тобто, з 1999 року. Крім того, нещодавно відбулось посилення відповідальності за низкою статей КК РБ, зокрема статтею 368: "Стаття 368 КК (образа Президента Республіки Білорусь) зазнала тих самих змін у частині посилення санкції з 2 років обмеження волі до 4 років обмеження волі, з 2 років позбавлення волі до 4 років позбавлення волі. Строки збільшилися і з другої частини зазначеної статті з 3 років як обмеження, і позбавлення волі до 5 років як обмеження, і позбавлення волі". Відповідно до відомої судової статистики за 368 статтею КК РБ у період між 2020 та 2022 роками було засуджено 98 осіб. Та як наголошується у відкритих джерелах, це лише відомі випадки, реальна кількість засуджених осіб значно більша. Таким чином, засудження за дифамаційними статтями (розповсюдження принизливої інформації та/або пліток про особу, але такої, яка не містить наклепу) КК РБ значно збільшилась за останні роки, особливо з початку акцій протестів проти результатів виборів Президента РБ у серпні 2020 року.

З наявного в матеріалах справи висновку від 31.10.2023 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2021KYIV0184 (а.с.106-115 т.1) вбачається, що він базується на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Підставою для відхилення доводів заявника про наявність визначених підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було, зокрема, те, що Республіка Білорусь не є унікальною країною у контексті наявності законодавчо закріпленої відповідальності за образу голови держави та більшість країн Європи також в тому чи іншому вигляді карають за образу голови держави чи символів влади, а тому сама наявність у кримінальному кодексі Республіки Білорусь статті, яка карає за злочин, пов`язаний із образою голови держави не вказує на наявність порушення прав людини або на політично вмотивоване переслідування, внаслідок чого нема підстав вважати підтвердженим упереджене ставлення щодо позивача з боку суду та правоохоронних органів Республіки Білорусь. Міграційна служба зазначає про відсутність переслідувань щодо позивача на території країни громадянської приналежності, зокрема за ознаками політичних переконань, оскільки позивач не входив до складу політичних, громадських, соціальних, військових або будь-яких інших організацій та до хвилі масових протестів 2020 року не займався будь-якою політичною діяльністю. Органами ДМС України не встановлено елементів, які б вказували на вагому політичну роль позивача в контексті політичної ситуації, яка склалась в Білорусі на хвилі протестів довкола президентських виборів 2020 року. З огляду на викладене не встановлено існування потенційного ризику для заявника зазнати переслідувань за конвенційними ознаками у випадку повернення до Республіки Білорусь. У розділі 5 вказаного висновку зазначено, що з відкритих джерел відомо про наявність катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижує гідність, видів поводження з боку представників правоохоронних органів та пенітенціарних служб РБ. Проте, одночасно зазначено, що заявник не належить до категорії осіб, до яких може бути застосовано таке поводження.

Загальний висновок ЦМУ ДМС України у м.Києві та Київській області, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення ДМС України від 12 грудня 2023 року №223-23, базується на тому, що серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які б могли служити підставою для визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Поряд із цим, складаючи вказаний висновок із посиланням на схожість законодавчо закріпленої відповідальності за образу голови держави у Республіці Білорусь із законодавством більшості країн Європи, органами ДМС не було взято до увагу ту обставину, що Республіка Білорусь не належить до переліку держав, які ратифікували Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод і не визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини.

Тобто, наявність порушення прав людини в Республіці Білорусь не може бути перевірено жодною незалежною юрисдикцією або міжнародною організацією.

Колегія суддів враховує, що під час проведення співбесіди 26.10.2021 позивач зазначав, що він приймав участь у мітингах в м.Мінськ, а на написання коментаря, за який позивача було засуджено, його спонукало все, що відбувалось після виборів. Позивач зазначив, що він не згоден з політикою президента Білорусі, який намагається всіх залякати. Зазначив, що в разі повернення до Республіки Білорусь його чекатиме в`язниця і невідомо що там відбудеться (а.с.79-83 т.1).

В протоколі співбесіди від 19.09.2022 позивач також зазначав про своє обурення позицією президента, що готовий ламати долі дітей, які є майбутнім Білорусі, що виразилось у залишенні коментаря під відео, за який його було засуджено. Позивач вказував, що періодично ходив на мітинги, голосував за опозиційного кандидата Тихоновську. Вказав, що не згоден зі своїм вироком і зазначив про свої побоювання, що його, як «політичного» будуть «душити» і не дадуть спокійно відбути покарання. Звертав увагу, що кожен білорус, хто повертається з України вважається терористом на території РБ (а.с.99-101).

В той же час, під час складання висновку від 31.10.2023 наведеним обґрунтуванням не було надано належної оцінки та не встановлювались обставини щодо поточного стану справ у Республіки Білорусь при взаємодії правоохоронних, судових та пенітенціарних органів з особами, які підозрюються або засуджені за політичними статтями.

Колегія суддів зазначає, що Міжнародна правозахисна організація Amnesty International неодноразово звертала увагу на ситуацію з правами людини в Білорусі, зазначаючи, що взаємодія країни із системою ООН з прав людини "сягнула нижчої історичної точки". Білоруська влада в 2024 році продовжувала викорінювати всі форми публічної критики і використовувала судову систему, щоб карати за мирне інакомислення. Продовжували широко застосовуватися тортури та інші види жорстокого поводження, які виконавці могли розраховувати на безкарність. Широко практикувалося насильницьке зникнення ув`язнених: багато хто з політв`язнів досі продовжує залишатися в режимі інкомунікадо. Катування та інші види жорстокого поводження продовжували широко практикуватися, виконавці яких могли розраховувати на повну безкарність. Люди, засуджені за політично мотивованими звинуваченнями, підлягали більш жорстокому поводженню ув`язнення, на їхньому тюремному одязі жовті бирки. Кільком відомим політв`язням відмовляли у контакті із зовнішнім світом, їх часто поміщали у штрафні ізолятори на тривалі періоди та відмовляли у належній медичній допомозі. П`ять жертв політично вмотивованого переслідування померли ув`язнені. Двоє з них, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , мали старі проблеми зі здоров`ям, які були добре відомі владі.

На веб-порталі Human Rights Watch за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 розміщено матеріал під назвою «Білорусі не вдасться приховати політичні репресії», в якому висвітлено, що виступаючи зі своєю першою доповіддю перед Радою з прав людини ООН у Женеві цього тижня, нещодавно створена Група незалежних експертів ООН із ситуації з правами людини у Білорусі висловила стурбованість «державними заходами щодо здійснення репресій та залякування», спрямованими на придушення інакодумства, наголосивши на «майже повній руйнації громадянського простору та основних свобод у Білорусі» режимом ОСОБА_5 . Експерти також описали «тенденцію до інструменталізації судової системи з метою придушення інакомислення» та «повсюдну атмосферу страху», що насаджується владою. Відповідальність за серйозні порушення прав людини щодо політичних ув`язнених у Білорусі має найважливіше значення. Держави світу повинні використовувати всі інструменти, які є в їхньому розпорядженні, для здійснення правосуддя - у тому числі на основі доказів, отриманих Групою експертів.

Колегія суддів звертає увагу, що застосована до позивача стаття 368 КК РБ, за якої його було засуджено вироком від 27.07.2021 у справі №94У21 310 належить до «політичних» та інформація про ОСОБА_1 наявна в переліку засуджених по політичним справам, опублікованому на сайті правозахисного центру «ІНФОРМАЦІЯ_4» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3.

Таким чином, повідомлені заявником факти, встановлені в ході судового розгляду обставини та ситуація у країні походження свідчать, що суб`єктивні побоювання позивача стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника.

На переконання суду, побоювання позивача стати жертвою переслідувань за політичними мотивами є цілком обґрунтованими та реальними, враховуючи систематичні випадки застосування нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження і порушення прав людини в країні громадянської приналежності, зокрема, до осіб, які були засуджені за політичними статтями КК РБ.

Однак, вказані обставини залишились поза увагою відповідача, під час прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , що свідчить про невідповідність спірного рішення відповідача критеріям обґрунтованості та вмотивованості, які є обов`язковими для рішень суб`єкта владних повноважень в силу положень ч.2 ст.2 КАС України.

Під час прийняття спірного рішення, міграційним органом не надано об`єктивної, детальної та ґрунтовної оцінки усім обставинам на які посилався заявник, а також, не в повній мірі досліджено обставини справи, питання дотримання в країні походження позивача основоположних прав та свобод людини і не спростовано наявність об`єктивної загрози для життя та здоров`я позивача в країні походження у зв`язку із його політичними переконаннями з огляду на надані під час проведених співбесід поясненнями.

Приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Крім того, колегія суддів враховує, що із заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся до органів Міграційної служби України в жовтні 2021 року, в той час, як рішення за результатами розгляду його заяви було прийнято лише 12.12.2023, тобто більше ніж через 2 роки, що свідчить про недотримання відповідачем встановлених в п.10 ч.2 ст.2 КАС України критеріїв своєчасності прийняття рішення суб`єктом владних повноважень протягом розумного строку.

Крім того, в направленому позивачу повідомленні від 19.12.2023 №85 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області невірно зазначило дату спірного рішення ДМС України, а саме 22.12.2023, замість вірного - 12.12.2023, що перешкоджало позивачу вірно визначити позовні вимоги в рамках даної справи. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача визнав, що це відбулось внаслідок допущеної описки.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення ДМС України від 12 грудня 2023 року №223-23 не може бути визнано обґрунтованим та правомірним, внаслідок чого позовні вимоги в частині визнання його протиправним та скасування підлягають задоволенню.

В той же час, вирішення відповідного питання щодо прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до виключних повноважень органів Державної міграційної служби України.

Натомість, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Врахосуючи, що Державна міграційна служба України наділена дискреційними повноваженнями з питань прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то суд не вправі перебирати на себе функції вказаного суб`єкта владних повноважень. При цьому, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховуючи, що суд не може підміняти орган, на який покладено вирішення питання щодо розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та втручатися в дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, з врахуванням висновків, викладених у цій постанові.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12 грудня 2023 року №223-23, прийняте щодо громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України () повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (паспорт громадянина Республіки Білорусь серії НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з врахуванням висновків, викладених у цій постанові.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 травня 2025 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

А.Ю.Кучма