Справа № 990/106/25
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 квітня 2025 року

м. Київ

справа №990/106/25

адміністративне провадження №П/990/106/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Єзеров А.А., Коваленко Н.В., Кравчук В.М., Чиркін С.М.,

секретар судового засідання - Присяжнюк А.Г.

представника позивача - Варес М.О.,

представника відповідача - Леошко Д.Д.,

представника третьої особи - Нарольської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі №990/106/25

за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за участі третьої особи Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

24.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 24.02.2025 №25/ко-25 про визнання судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 із займаної посади.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Стародуба О.П., суддів Кравчука В.М., Єзерова А.А., Коваленко Н.В., Чиркіна С.М.

Ухвалою від 28.03.2025 Верховний Суд відкрив провадження у справі.

14.04.2025 до Суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Покликаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30.01.2019 у справі №9901/827/18, від 26.02.2020 у справі № 9901/637/18, від 09.02.2022 у справі №9901/775/18, від 07.03.2024 у справі №9901/541/18, від 27.06.2024 у справі №990/48/24, від 11.07.2024 у справі №990/14/24, від 07.11.2024 у справі №990/13/24, від 07.11.2024 у справі №990/115/24, від 07.11.2024 у справі №990/69/24, від 27.02.2025 у справі №990/127/24, та в ухвалі Верховного Суду від 08.04.2024 у справі №990/319/23, зазначає, що рішення Комісії №25/ко-25 від 24.02.2025, яким позивача визнано таким, що не відповідає займаній посаді, не може бути переглянуте без відповідного рішення Вищої ради правосуддя, яким розглянуто рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання, у зв`язку з чим провадження в цій справі необхідно закрити.

23.04.2025 надійшла заява представника позивача, в якій останній, покликаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №990/51/24, згідно висновків якої з 30.12.2023 змінились правові наслідки розгляду Вищою радою правосуддя рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про невідповідність судді займаній посаді з пропозицією звільнити його з цієї посади, зазначає про можливість оскарження рішення ВККС про непідтвердження судді здатності здійснювати правосуддя та просить у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відмовити.

Вирішуючи клопотання про закриття провадження, Суд виходить з такого.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пп. 4 п. 16-1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом №1401-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок і вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Згідно зі ст. 131 Конституції України, у редакції Закону №1401-VIII, в Україні діє Вища рада правосуддя (далі - ВРП), яка, серед іншого, вносить подання про призначення судді на посаду та ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Пункт 20 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-VIII) в його первинній редакції визначав, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом №1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії ВККС.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 Закону № 1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (надалі ВККС) щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

Згідно з ч.ч. 7-8 ст. 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Відповідно до абз. 6 п.13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21.12.2016 №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон №1798-VIII) за результатами кваліфікаційного оцінювання суддя, призначений на посаду строком на п`ять років до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", повноваження якого припинилися із закінченням строку, на який його було призначено, за поданням Вищої ради правосуддя та за умови підтвердження відповідності цій посаді згідно з підпунктами 2 та 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України може бути призначений на посаду судді до суду, до якого він був призначений або переведений (крім тимчасового переведення шляхом відрядження) на день припинення повноважень.

Обґрунтовуючи наявність підстав для закриття провадження в цій справі, відповідач послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30.01.2019 у справі №9901/827/18, від 26.02.2020 у справі № 9901/637/18, від 09.02.2022 у справі №9901/775/18, від 07.03.2024 у справі №9901/541/18, 27.02.2025 у справі №990/127/24, від 07.11.2024 у справі №990/13/24, від 07.11.2024 у справі №990/115/24, від 07.11.2024 у справі №990/69/24, від 11.07.2024 у справі №990/14/24, від 27.06.2024 у справі №990/48/24, відповідно до яких рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді та внесення до Вищої ради правосуддя подання про звільнення із займаної посади, не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Суд бере до уваги, що 30.12.2023 набрав чинності Закон України від 09.12.2023 № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), яким зокрема доповнено розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII пунктом 20-1, згідно з яким якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

У такому разі оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС в пленарному складі із стадії, що визначена ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді.

Якщо ВРП не визначено таку стадію, оцінювання продовжується із стадії, визначеної ВККС, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом № 3511-IX.

Отже, до набрання чинності Законом № 3511-ІХ у випадках, коли ВРП ухвалювала рішення про відмову в задоволенні подання ВККС про звільнення судді з посади, то рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не мало юридичних наслідків.

Натомість після 30.12.2023 (дня, коли набрав чинності Закон № 3511-ІХ), якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, то суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до пп. 4 п. 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. У цьому випадку оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС. При цьому ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення судді зобов`язана визначити стадію, з якої ВККС має продовжити його оцінювання, а якщо ВРП не визначено таку стадію, то Комісія самостійно визначає стадію, з якої вона продовжить оцінювання судді, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про його звільнення, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом № 3511-IX.

Іншими словами законодавець врегулював, що у разі незгоди ВРП з пропозицією Комісії звільнити суддю із займаної посади, правовим наслідком такого рішення ВРП є продовження кваліфікаційного оцінювання такого судді з певної стадії, визначеної ВРП або ВККС. Тобто, навіть у разі якщо ВРП не погоджується з пропозицією Комісії звільнити суддю із займаної посади, у неї відсутні повноваження за наслідками розгляду подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про звільнення судді з посади визнати його таким, щодо якого кваліфікаційне оцінювання завершено та(або) таким, що відповідає займаній посаді.

Отже, з 30.12.2023 змінилися правові наслідки розгляду ВРП рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді з пропозицією звільнити його з цієї посади.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №990/51/24.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово надавала роз`яснення, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає нерелевантними до правовідносин у цій справі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, на які посилається відповідач в обґрунтування наявності підстав для закриття провадження в цій справі, щодо можливості оскаржити рішення ВККС про непідтвердження судді здатності здійснювати правосуддя лише разом із рішення ВРП, прийнятим за результатом розгляду зазначеного рішення ВККС, через зміну правового регулювання наслідків розгляду ВРП такого рішення.

Отже, у зв`язку із зміною правового регулювання в частині наслідків розгляду ВРП рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді, Суд дійшов висновку, що позивач як суддя, який не згоден із рішенням ВККС щодо визнання його таким, що не відповідає займаній посаді має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України, і таке рішення має бути перевірене судом на відповідність його критеріям, визначеним в статті 2 КАС України.

Крім того відповідно до ч. 3 ст. 88 Закону № 1402-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Відповідно до ч. 7 ст. 101 Закону № 1402-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач оскаржує рішення відповідача з тих підстав, що склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити.

Такі підстави оскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідають положенням ч. 3 ст. 88 та ч. 7 ст. 101 Закону № 1402-VIII.

Крім того ч. 8 ст. 101 Закону № 1402-VIII передбачено порядок оскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо надання рекомендацій, які надаються виключно за результатами проведення конкурсу чи переведення суддів відповідно до глав 3 та 4 розділу IV Закону № 1402-VIII.

Водночас, оскаржуване у цій справі рішення прийняте відповідачем за наслідками кваліфікаційного оцінювання, яке є самостійною процедурою і не передбачає надання відповідних рекомендацій, що виключає можливість його оскарження в порядку ч.8 ст.101 Закону № 1402-VIII.

З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку про відсутність передбачених п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України підстав для задоволення клопотання ВККС про закриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 166, 167, 238, 241, 242, 243, 262 КАС України, Суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі №990/106/25 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не оскаржується.

Судді:

О.П. Стародуб

А.А. Єзеров

Н.В. Коваленко

В.М. Кравчук

С.М. Чиркін