Справа № 260/6447/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/6447/24 пров. № А/857/8783/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участю секретаря Березюка Д.О.,

представника апелянта Андрейчука О.М.,

представниці відповідача Тегзи А.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Маєцькою Н.Д., у м. Ужгород о 14 год. 14 хв., повне судове рішення складено 24 січня 2025 року) у справі № 260/6447/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.04.2024 №0-0704-UA0089881, від 30.04.2024 №0-0704-UA0089881, від 30.04.2024 №0-0704- UA0089881, від 30.04.2024 №0-0704-UA0018509, виданих ГУ ДПС України у Закарпатській області.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 закрито провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: №0-0704-UA0089881, №0-0704-UA0089881, №0-0704-UA0089881 від 30.04.2024.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що позивач є власником виробничого комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що на вказаному об`єкті ним здійснюється господарська діяльність, що підтверджується зокрема накладними, які підтверджують відпуск товарів та отримання доходу за реалізацію товарів у 2023 році. У зв`язку з чим, вважає, що нарахування, сплата податку та віднесення вказаного об`єкту до об`єктів, які підлягають оподаткуванню є незаконним, а винесене податкове повідомлення-рішення № №0-0704-UA0018509 протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, в яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено використання об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 у господарській діяльності позивача.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та в прийняти нове, яким задовольнити позов.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що ним надано відповідачу та суду першої інстанції докази, якими підтверджується, що об`єкт оподаткування використовувався у господарській діяльності протягом звітного 2023 року. Відтак переконаний у відсутності в нього обов`язку щодо сплати нарахованого йому податку згідно оскаржуваного податкового повідомлення рішення так як належний йому на праві власності об`єкт нерухомого майна не є об`єктом оподаткування згідно ст. 266 Податкового кодексу України.

Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

В судовому засіданні представниця відповідача, заперечила проти задоволення апеляційної скарги та надала пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянта та відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, було встановлено, що у власності позивача перебуває виробничий комплекс площею 995,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Перечинський район, с. Дубриничі, вул. Центральна, 1 М.

Головним управлінням ДПС у Закарпатській області винесено податкове повідомлення-рішення №0-0704-UA0018509 від 30.04.2024 на підставі статті 54 пункту 54.3 підпункту 54.3.3 та статті 266 пункту 266.7 підпункту 266.7.2 Податкового кодексу України, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» в сумі 100037,70 грн.

З вказаного вище податкового повідомлення-рішення вбачається, воно прийняте відповідачем стосовно об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважаючи, спірне податкове повідомлення рішення протиправним, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України).

В розумінні норм п. 265.1 ст. 265 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовою частиною податку на майно.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено ст. 266 ПК України.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Згідно п.п. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Порядок обчислення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, регламентується нормами п. 266.7 ст. 266 ПК України.

Так, п п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України встановлено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Так, за приписами ст. 30 ПК України податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Звільнення від сплати податку та збору - це одна із форм надання податкової пільги (пп. «г» п. 30.9 ст. 30 ПК України).

Відповідно до п. 30.2 ст. 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Нормами п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування. Так, відповідно до абз. «є» зазначеної правової норми, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Провівши правовий аналіз зазначеної вище норми права, суд дійшов висновку, що застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у абз. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, законодавець ключовими критеріями обрав сукупність дотримання трьох обов`язкових умов: 1) віднесення будівлі до класу будівель промисловості; 2) власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) використовує такі об`єкти нерухомості за цільовим призначенням у господарській діяльності, що класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010; 3) вказані будівлі не здаються в оренду, лізинг, позичку.

Тому, оцінюючи спірні податкові повідомлення-рішення, суд повинен дослідити наявність підстав для застосування податкової пільги, передбаченої абз. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у абзаці «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Як зазначено Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17 обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (п.п. «ґ» п.п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 11.05.2023 у справі № 440/359/20 та відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховується судом.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018- 2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджував, що належний йому об`єкт нежитлової нерухомості, за який відповідач нарахував йому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік, не є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки використовується для здійснення ним господарської діяльності.

Колегія суддів поділяє твердження суду першої інстанції, що враховуючи наведені вище положення ПК України, під час розгляду справ даної категорії підлягає встановленню, чи фактично використовував позивач у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво) належні йому об`єкти нерухомості.

Так, позивач на підтвердження здійснення господарської діяльності на об`єкті за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Дубриничі, вул. Центральна, буд 1 М надав накладні відпуску товарів.

Разом з цим, суд першої інстанції встановив та таке підтверджується матеріалами справи, що такі не містять необхідних реквізитів (відсутні номери, місця відправки товару), відтак такі не можуть бути доказом для підтвердження факту використання вищевказаного об`єкту для такої діяльності. Крім того, вказані накладні не можливо ідентифікувати з конкретним місцем здійснення господарської діяльності саме за вказаною адресою.

Також позивач на підтвердження здійснення господарської діяльності на об`єкті за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Дубриничі, вул. Центральна, буд 1 М надав до суду апеляційної інстанції копію:

Книги обліку розрахункових операцій №Г/1 для використання в господарській одиниці виробничому комплексі за адресою: АДРЕСА_1 та книжки розрахункових квитанцій (дата реєстрації книги 11.09.2023);

Акту обстеження будівлі бувшого цеху від 28.04.2025р. №3А, вчинений КП «БТІ» Великоберезнянської селищної ради;

Накладної №10 від 16.11.2012;

Наказу №1 від 31.03.2023 та Наказу №2 від 31.03.2023.

Щодо долучених до суду копій Книги обліку розрахункових операцій та книжки розрахункових квитанцій то суд зазначає, що такі до суду першої інстанції не було подано в результаті чого не були дослідженні. Однак поважності причин не долучення таких доказів позивачем чи його представником не надано. Ба більше, як зазначила представниця податкового органу, що на останній сторінці не міститься печатки контролюючого органу і відсутні фіскальні звітні чеки, а лише зазначено накладні відпуску товарів, які як зазначив суд першої інстанції не містять необхідних реквізитів (відсутні номери, місця відправки товару).

Щодо Накладної №10 від 16.11.2012, то така виписана ФОП ОСОБА_2 (м.Червоноград, Львівська область), що підтверджує покупку ФОП ОСОБА_1 у 2012 році Вібропресу для виготовлення блоків. Згідно пояснень предстаника позивача, даний Вібропрес знаходиться у виробничому комплексі, який знаходиться в АДРЕСА_1 та до цього часу використовується ФОП ОСОБА_1 в господарській діяльності з виробництва блоків.

Разом з цим, суд звертає увагу, що такою Накладною підтверджується факт придбання ФОП ОСОБА_1 у 2012 році Вібропресу для виготовлення блоків, але не підтверджує його використання саме у господарської діяльності на об`єкті за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, згідно Акту обстеження будівлі бувшого цеху від 28.04.2025 №3А, вчинений КП «БТІ» Великоберезнянської селищної ради слідує, що під час обстеження виробничого комплексу, який знаходиться в АДРЕСА_1 виявлено, що в даній будівлі знаходиться обладнання для виготовлення виробів з цементу, гіпсу та інших матеріалів. Стан будівлі задовільний.

Однак, як зазначила представниця відповідача, вказаним Актом підтверджується наявність обладнання для виготовлення виробів з цементу, гіпсу та інших матеріалів станом на 28.04.2025, а тому стверджувати про наявність такого обладнання у 2023 році не можливо.

Щодо Наказу №1 від 31.03.2023 та Наказу №2 від 31.03.2023 то слід зазначити таке.

Зазначені вище Накази стосуються переведення тимчасово: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з посади водія автотранспортних засобів на посаду укладальника бетонної суміші у зв`язку з виробничою необхідністю з 01.04.2023 по 30.09.2023 на виробничий комплекс за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно пояснень апелянта вказані працівники безпосередньо виконували обов`язки, пов`язані з виготовленням за допомогою Вібропресу виробів з цементу, гіпсу та інших матеріалів, що підтверджує здійснення господарської діяльності на об`єкті за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 5 Розділу 4 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, який затверджено Наказом Міністерства фінансів України 13.01.2015 № 4 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 15.12.2020 № 773) Додаток 5 до Розрахунку «Відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби» (далі - Д5) призначений для реєстрації застрахованих осіб у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Д5 до Розрахунку подається платником єдиного внеску, якщо протягом звітного періоду особу переміщено з одного структурного підрозділу до іншого, переведено на іншу постійну посаду або роботу у того самого платника єдиного внеску.

Як зазначила представниця відповідача і не спростовано апелянтом, що така інформація для зазначення є обов`язковою, однак не була відображена.

При цьому, суд зазначає, що долучена позивачем копія декларації платника єдиного податку за 2023 рік, із зазначенням видів підприємницької діяльності у звітному періоді, не є первинним документом, який свідчить, що позивач займався саме таким виробництвом у належному йому об`єкті за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, враховуючи наведене вище обставини справи, суд вважає, що позивачем не доведено використання ним у його господарській діяльності належного йому на праві власності вказаної вище будівлі, а тому належний позивачу на праві приватної власності об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , не підпадає під дію пункту «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, у зв`язку з чим є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі № 260/6447/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 07 травня 2025 року