Справа № 160/33218/24
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд
Головуючого судді Горбалінського В.В.
при секретарі судового засідання Філіпенко А.С.
позивача ОСОБА_1
представника позивача В`язовий В.В.
представника відповідача Мельник Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
16.12.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», в якій позивач просить:
- визнати протиправним з боку Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» встановлення в камері №13 сектору максимального рівня безпеки камери відеоспостереження, кут огляду якої повністю та постійно захоплює відеонагляд за санвузом (туалетом та умивальником) та спальним ліжком;
- зобов`язати Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» утриматись від цілодобового відеонагляду з вже встановленої відеокамери в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» шляхом демонтажу цієї встановленої відеокамери прямо над незакритим та невідгородженим туалетом, умивальником та прямо навпроти спального ліжка;
- зобов`язати Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89)» встановити в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» відеокамеру цілодобового відеонагляду таким чином, щоб кут відеоогляду не захоплював туалет, умивальник та спальне ліжко, які встановлені в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)»;
- визнати протиправною дію Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка полягає у протиправному втручанні в особисте життя ОСОБА_1 шляхом постійного відеонагляду за ним з встановленої в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» відеокамери при кожному відвідуванні позивачем туалету та здійсненні позивачем природної людської потреби в самому туалеті;
- стягнути з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» за порушення права ОСОБА_1 на особисте життя шляхом цілодобового відеонагляду за ним з встановлених в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» відеокамер при відвідуванні позивачем туалету та при здійсненні позивачем природної людської потреби в самому туалеті, на користь ОСОБА_1 завдану цим порушенням моральну шкоду в розмірі 335 000,00 грн.;
- визнати протиправною дію Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка полягає у протиправному втручанні в особисте життя ОСОБА_1 шляхом постійного відеонагляду за ним з встановленої в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» відеокамери при здійсненні позивачем в оголеному вигляді кожноденних процедур по дотриманню встановлених норм санітарії та гігієни всього тіла (миття обличчя, паху та геніталій) біля умивальника встановленого в камері №13 СМРБ ДУ«ДВК(№89)» прямо під камерою відеонагляду;
- стягнути з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» за порушення права ОСОБА_1 на особисте життя, яке було порушено шляхом постійного відеонагляду за ним з встановленої в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» відеокамери при здійсненні позивачем в оголеному вигляді кожноденних процедур по дотриманню встановлених норм санітарії та гігієни всього тіла (миття обличчя, паху та геніталій) біля умивальника встановленого в камері № 13 СМРБ ДУ«ДВК(№89)» прямо під камерою відеонагляду, на користь ОСОБА_1 завдану цим порушенням моральну шкоду в розмірі 335 000,00 грн.;
- визнати протиправною дію Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка полягає у протиправному втручанні в особисте життя ОСОБА_1 шляхом здійснення постійного відеонагляду за ним з встановленої в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» відеокамери при здійсненні позивачем на своєму спальному ліжку роздягання до повного оголення, при перебуванні на спальному ліжку в оголеному вигляді та спостереження за ним під час сну на спальному ліжку, за його природними змінами та рухами тіла (ерекція) під час сну;
- стягнути з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» за порушення права ОСОБА_1 на особисте життя, яке було порушено шляхом цілодобового відеонагляду за ним з встановлених в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» відеокамери при здійсненні позивачем на своєму спальному ліжку роздягання до повного оголення, при перебуванні на спальному ліжку в оголеному вигляді та спостереження за ним під час сну на спальному ліжку, за його природними змінами та рухами тіла (ерекція) під час сну, на користь позивача ОСОБА_1 завдану цим порушенням моральну шкоду в розмірі 335 000,00 грн.;
- визнати протиправним з боку Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» порушення права ОСОБА_1 на медичну таємницю, яке відбувалось шляхом постійного відеонагляду за ним Державною установою «Дніпровська виправна колонія (№89)» з встановленої в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» відеокамери навпроти спального ліжка при наданні позивачу медичної допомоги безпосередньо на цьому спальному ліжку відповідача при наданні йому оголеному медичної допомоги на спальному ліжку у камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» лікарями та фельдшерами;
- стягнути з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» за порушення права на медичну таємницю ОСОБА_1 , яке відбувалось шляхом постійного відеонагляду за ним з боку Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» з встановленої в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» відеокамери навпроти спального ліжка при наданні позивачу медичної допомоги безпосередньо на спальному ліжку відповідача при наданні йому оголеному медичної допомоги на цьому спальному ліжку у камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» лікарями та фельдшерами, на користь позивача ОСОБА_1 завдану цим порушенням моральну шкоду в розмірі 335 000,00 грн.;
- визнати протиправним з боку Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» порушення прав ОСОБА_1 : права на повагу до його гідності, права особисте життя, права не бути підданим катуванню, жорстокому, нелюдському та такому, що принижував його гідність, поводженню з ним при відбуванні покарання, які порушувались шляхом цілодобового відеоспостереження за позивачем (коли він був роздягнутий (оголений) в туалеті, біля умивальника, спав на спальному ліжку і коли йому оголеному надавалась медична допомога на ліжку в камері), яке здійснювали не лише особи чоловічої статі, а відеонагляд здійснювали особи протилежної статі - тобто жінки, що заборонено законом, чим і було принижено його гідність людини та чоловіка та завдана шкода його фізичному здоров`ю та завдана моральна шкода;
- стягнути з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» за порушення прав ОСОБА_1 : права на повагу до його гідності, права особисте життя, права не бути підданим катуванню, жорстокому, нелюдському та такому, що принижував його гідність, поводженню з ним при відбуванні покарання, які порушувались шляхом цілодобового відеослостереження за позивачем (коли він був роздягнутий (оголений) в туалеті, біля умивальника, спав на спальному ліжку і коли йому оголеному надавалась медична допомога на ліжку в камері), яке здійснювали не лише особи чоловічої статі, а відеонагляд здійснювали особи протилежної статі - тобто жінки, що заборонено Законом, чим і було принижено його гідність людини та чоловіка та завдана шкода його фізичному здоров`ю та завдана моральна шкода, на користь позивача ОСОБА_1 завдану цим порушенням моральну шкоду в розмірі 335 000,00 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що позивача в період з 30.07.2003 року по 25.12.2023 року включно (за виключенням періодів з 17.02.2020 року по 25.05.2020 року та з 19.04.2021 року по 14.02.2022 року) утримували в камерах СМРБ Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)». Позивач зазначає, що працівники відповідача всупереч наказу №2025/5 від 26.06.2018 року встановили в камері №13 СМРБ при Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» відеокамеру таким чином, що з цієї відеокамери кут огляду охоплює: туалет, умивальник та спальне ліжко, а отже всі місця, де позивач роздягнений та оголений здійснює свої людські потреби та отримує медичну допомогу. Крім цього позивач наголошує, що відеонагляд за ним за допомогою вищезазначеної відеокамери здійснювався також жінками, що заборонено законом. Позивач зауважує, що всі вищезазначені дії відповідача порушують честь та гідність позивача та призвели до моральних страждань позивача. Крім цього позивач зазначає, що у зв`язку із моральними стражданням, пов`язаними із встановленням вищезазначеної відеокамери, позивач неодноразово звертався за медичною допомогою до психіатра через втрату постійного сну та душевних хвилювань. На підставі зазначеного позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
23.12.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
10.01.2025 року Державна установа «Дніпровська виправна колонія (№89)» звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що нагляд в установі включає в себе постійне спостереження працівниками служби нагляду і безпеки, а також іншими посадовими особами за поведінкою засуджених, у місцях їх проживання та роботи та в установі встановлено системи відео спостереження, які допомагають слідкувати за поведінкою засуджених, та працюють цілодобово у режимі реального часу, при цьому жодна із відеокамер в установі не встановлена таким чином, щоб кут огляд охоплював санвузли. Відповідач зазначив, що інформація про застосування у виправній колонії технічних засобів нагляду і контролю доводиться до відома засуджених при їх прибутті до виправної колонії, про що такі особи ознайомлюються та ставлять особистий підпис на повідомлені про застосування технічних засобів нагляду i контролю. Крім того, інформація про застосування технічних засобів нагляду і контролю розміщується у виправній колонії на KПП з пропуску людей i транспорту шляхом встановлення попереджувального знака: «Увага! Працюють технічні засоби нагляду i контролю». Крім цього відповідач зазначив, що відеоспостереження за приміщеннями сектору максимального рівня безпеки виведено на відеореєстратори в приміщенні заступника чергового помічника сектору максимального рівня безпеки (на посту несення служби персоналом) та приміщенні чергового помічника установи. Також відповідач зауважив, що оператори центру спостереження за місцями проживання засуджених контроль відеоспостереження не несуть. Крім цього відповідач зазначає, що позивачем не надано жодного доказу вчинення відповідачем протиправних дій стосовно позивача. Підсумовуючи відповідач зауважив, що в додатках до позовної заяви, та й у самій позовній заяві відсутні будь-які докази на підтвердження факту спричинення моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями державної установи «Дніпровська виправна колонія №89» та можливою моральною шкодою, а також не надано жодних доказів завдання позивачу фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження, докази втрати репутації тощо). У зв`язку з чим відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
23.01.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відповіддю на відзив.
В обґрунтування відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач зазначає неправдиві відомості стосовно відсутності відеокамер в приміщенні камерного типу №13, оскільки відповідач двічі притягнув позивача до відповідальності за затуляння камери та за те, що позивач завісив спальне ліжко простирадлом. Також позивач наголосив, що відповідач жодним чином не спростував те, що за оголеним позивачем на спальному ліжку, біля умивальника та в туалеті не велось відеоспостереження та не надав доказів того, що за позивачем не спостерігали жінки. Крім цього позивач зазначив, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
13.02.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із додатковими поясненнями.
У вказаних поясненнях позивач зазначив, що відповідач жодним чином в ході розгляду даної справи не спростував те, що за оголеним позивачем на спальному ліжку, біля умивальника та в туалеті не велось цілодобове відеоспостереження. Крім цього позивач наголосив, що відповідач має намір ввести суд в оману, оскільки відповідач неодноразово просив здійснити відкладення розгляду справи та документи, надіслані відповідачем до суду, фактично подані особою, яка не має таких повноважень.
23.04.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із додатковими поясненнями.
У вказаних поясненнях позивач зазначив, що на час перебування позивача в камері №13 в період з 30.07.2003 року по 25.12.2023 року та на теперішній час є різниця в облаштуванні камери №13, що можливо встановити з фото, долучених до вказаних пояснень. Також позивач зазначає про неналежні умови утримання засуджених, зокрема, в камері №13 та посилається на неправильно встановлені двері у камеру, підлогу без лінолеума з утеплювачем, відсутність настінних шаф станом на час перебування позивача у цій камері, тощо. Крім цього позивач зауважує про необхідність проведення демонтажу телевізора та слоїв шпаклівки на стіні задля отримання доступу до старої відеокамери, яка досі перебуває в стіні.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, відзив на позовну заяву та відповідь на відзив та пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року до довічного позбавлення волі; початок строку покарання з 05.08.2001 року; прибув на утримання в Державну установу «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» 02.02.2024 року з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», що підтверджується довідкою №5-493 від 25.10.2024 року Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».
Згідно пояснень ОСОБА_1 , викладених у позовній заяві, позивач відбував покарання в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» в секторі максимального рівня безпеки, в камері №13, з 30.07.2003 року по 25.12.2023 року, що не спростовується відповідачем.
В матеріалах адміністративної справи наявна заява ОСОБА_1 на ім`я начальника Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка була складена, як зазначає відповідач, під час прибуття ОСОБА_1 до даної виправної колонії для відбування покарання, відповідно до якої позивач обізнаний, що за ним ведеться постійне, цілодобове відеоспостереження з фіксуванням на комп`ютері.
З листа Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» №437 від 11.02.2025 року встановлено, що вищенаведена заява наявна в особовій справі ОСОБА_1 №6-Ш-24 в першому томі на сторінці №20.
З рапортів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 14.10.2008 року на ім`я начальника Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» встановлено, що 14.10.2008 року ОСОБА_1 закрив за допомогою аркуша паперу камеру відеоспостереження в камері №13, чим унеможливив подальше відеоспостереження за камерою.
З актів від 14.10.2008 року, складених ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 встановлено, що 14.10.2008 року було проведено перегляд системи відеоспостереження в камері №13 сектору максимального рівня безпеки в період часу з 10:15 до 10:35, де було виявлено, що засуджений ОСОБА_1 унеможливив відеоспостереження за ним з 10:21 до 10:31 шляхом заклеювання відеокамери листком паперу.
З витягу до протоколу адміністративної комісії від 23.10.2008 року встановлено, що ОСОБА_1 затулив камеру відеоспостереження.
23.10.2008 року постановою про накладення дисциплінарного стягнення №235 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за те, що ОСОБА_1 затулив камеру відеоспостереження в приміщенні камери №13.
З витягу із протоколу №09/04 засідання дисциплінарної комісії від 16.04.2021 року встановлено, що 08.04.2021 року приблизно о 20:30 ОСОБА_1 завісив спальне місце простирадлом, чим унеможливив черговій зміні вести цілодобовий та постійний нагляд за його поведінкою в камері №13 СМОБ.
З рапорту ОСОБА_6 на ім`я начальника Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» встановлено, що 08.04.2021 року приблизно о 20:30 під час здійснення нагляду на поведінкою засуджених в камерах шляхом почергового спостереження за ними крізь оглядові вічка встановлено, що в камері №13 простирадлом було завішене спальне місце засудженого ОСОБА_1 .
16.04.2021 року постановою про накладення стягнення ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за те, що завісив спальне місце простирадлом, чим унеможливив черговій зміні вести цілодобовий та постійний нагляд за його поведінкою в камері №13 СМОБ.
Відповідно до листа Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції №720/Сл-21 від 02.02.2021 року в секторі максимального рівня безпеки для осіб засуджених до довічного позбавлення волі Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» станом на 29.01.2021 року відбувало покарання 34 особи. В Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» 10 осіб мають право доступу до відео та аудіо інформації від технічних засобів нагляду і контролю, з них 3 особи жіночої статі та 7 чоловічої статі.
Згідно акту демонтажу технічних засобів нагляду і контролю від 19.03.2019 року було здійснено в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» демонтаж на секторі максимального рівня безпеки відеокамер SK-1004, зокрема, в камері №13.
Відповідно до акту встановлення та введення в експлуатацію IP відеокамер від 22.11.2021 року було встановлено та введено в експлуатацію 22.11.2021 року відеокамери Partizan IPD 2SP-IR SE на/в ДСР, ТКРР, постах зовнішньої забороненої зони, периметрі установи, будівлі КПП, прилеглій території, будівлі ВАРТА, СМРБ, території медичного закладу установи, внутрішньої території установи та відділі ІТЗО (ЗІП),
Відповідно до довідки від 02.04.2025 року згідно акту від 22.11.2021 року було встановлено та введено в експлуатацію відеокамери Partizan IPD 2SP-IR SE на секторі максимального рівня безпеки Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», проте в камері №13 СМРБ IP відеокамеру встановлено не було.
Згідно акту встановлення та введення в експлуатацію IP-відеокамери в приміщенні камери №13 СМРБ від 24.09.2024 року, в приміщенні камери №13 СМРБ 24.09.2024 року встановлено, зокрема, відеокамеру Partizan IPD 2SP-IR SE POE у кількості 1 штука.
В листі Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції №967/2.1 від 27.01.2025 року зазначено, що згідно останніх формулярів відеоспостереження, які були надіслані установою до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції станом на 01.08.2024 року з`ясовано, що трансляція відеоспостереження з камери №13 на реєстраторі, який встановлено в приміщенні чергового сектору максимального рівня безпеки не велась, таким чином камера відеоспостереження в камері №13 сектору максимального рівня безпеки відсутня.
З фото, долучених позивачем до пояснень, поданих до суду 23.04.2025 року, вбачається зображення камери №13 після проведення в даній камері ремонту та демонтажу попередньої камери відеоспостереження, тобто після 19.03.2019 року.
З відповіді на запит №т.02-17/309 від 03.10.2023 року Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» вбачається, що в період часу з 30.07.2003 року по 26.09.2023 року з ОСОБА_1 проводили психологічну роботу. З 01.01.2021 року основні скарги були на здійснення заходів відеоспостереження в камері, розкриття юридичної кореспонденції з європейського суду з прав людини та з адміністративних судів України. Тричі робив заявку на прийом до психіатра.
З витягу з медичної картки амбулаторного хворого №36 на засудженого ОСОБА_1 від 26.06.2024 року вбачається, що в період з 07.06.2004 року (дата першого огляду згідно даної медичної картки протягом спірного періоду) по 04.07.2023 року (дата останнього огляду згідно даної медичної картки протягом спірного періоду) ОСОБА_1 оглядався наступними лікарями: офтальмолог та психіатр.
Як встановлено судом під час вчинення окремої процесуальної дії, в правому верхньому куті біля дверей над туалетом встановлено камеру відеоспостереження; оглядом картинки на моніторі встановлено, що санвузол камерою відеоспостереження не охоплюється, видна верхня планка стінки, що огороджує санвузол та дверей; оглядом верхнього лівого кута біля дверей камера відеоспостереження не має слідів демонтажу або свіжих пошкоджень не виявлено, слідів намагання приховати демонтаж камери відеоспостереження або її наявність не виявлено, про що складено відповідний протокол від 23.04.2025 року та долучено до матеріалів справи.
Не погоджуючись із встановленням відеокамери в камері тримання на час перебування в ній позивача з 30.07.2003 року по 25.12.2023 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.1, 4, 5 Кримінально-виконавчий кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.
Згідно ч.2 ст.7 Кримінально-виконавчий кодексу України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Відповідно до ч.1 ст.8 Кримінально-виконавчий кодексу України засуджені мають право:
на отримання інформації про свої права і обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання. Адміністрація установи чи органу, який виконує покарання, зобов`язана надати засудженим зазначену інформацію, а також ознайомлювати їх із змінами порядку і умов відбування покарань;
на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню. Заходи впливу можуть застосовуватися до засуджених виключно на підставі закону; засуджені не можуть бути піддані медичним або іншим подібним дослідженням незалежно від їх згоди;
звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату;
давати пояснення і вести листування, а також звертатися з пропозиціями, заявами і скаргами рідною мовою. Відповіді засудженим даються мовою звернення. У разі відсутності можливості дати відповідь мовою звернення вона дається українською мовою з перекладом відповіді на мову звернення, який забезпечується органом або установою виконання покарань;
на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Основами законодавства України про охорону здоров`я, за винятком обмежень, передбачених законом. Охорона здоров`я забезпечується системою медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних заходів, а також поєднанням безоплатних і платних форм медичної допомоги. Засудженому гарантується право на вільний вибір і допуск лікаря для отримання медичної допомоги, у тому числі за власні кошти. Засуджені, які мають розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів чи інших одурманюючих засобів, можуть за їх письмовою згодою пройти курс лікування від зазначених захворювань;
на соціальне забезпечення, у тому числі й на оформлення пенсій, відповідно до законів України;
отримувати у встановленому законом порядку передачі (окрім речей, що засудженим заборонено мати при собі законом, зокрема зброї, наркотичних або психотропних речовин, прекурсорів);
на оплачувану працю згідно із законодавством про працю. Законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці;
на здійснення свободи сповідувати будь-яку релігію або виражати переконання, пов`язані із ставленням до релігії, у тому числі на вільний вибір і допуск священнослужителя для відправлення релігійних таїнств і обрядів, за винятком обмежень, передбачених цим Кодексом;
на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України;
на отримання копій документів з їхніх особових справ та інших, пов`язаних з реалізацією їхніх прав, документів у порядку, встановленому Міністерством юстиції України;
звертатися до суду через адміністрацію установи виконання покарань із заявами про надання копій матеріалів кримінального провадження, у тому числі в електронній формі.
Згідно ч.1 ст.9 Кримінально-виконавчий кодексу України засуджені зобов`язані:
виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб;
виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації;
ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених;
з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації.
Згідно статті 103 Кримінально-виконавчий кодексу України адміністрація колонії має право використовувати аудіовізуальні, електронні й інші технічні засоби для попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.
Адміністрація колонії зобов`язана повідомити засуджених про застосування технічних засобів нагляду і контролю.
Перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Як встановлено судом із заяви позивача на ім`я начальника Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», яка наявна в матеріалах справи, яка складена, як зазначає відповідач, під час прибуття позивача до даної виправної колонії для відбування покарання, позивач обізнаний, що за ним ведеться постійне, цілодобове відеоспостереження з фіксуванням на комп`ютері.
Факт наявності відеокамери в камері, в якій відбував покарання позивач, підтверджується постановою про накладення дисциплінарного стягнення від 23.10.2008 року відповідно до якої позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за те, що затулив камеру відеоспостереження в приміщенні камери №13.
Крім цього факт наявності вищезазначеної камери на час відбування позивачем покарання в даній виправній колонії підтверджується актом демонтажу технічних засобів нагляду і контролю від 19.03.2019 року відповідно до якого було здійснено в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» демонтаж на секторі максимального рівня безпеки відеокамер SK-1004, зокрема, в камері №13.
Отже в даному випадку не є спірним факт наявності в камері №13 відеокамери в період з 30.07.2003 року по 19.03.2019 року, тобто до дати демонтажу спірної камери.
При цьому в період з 20.03.2019 року по 25.12.2023 року з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відеокамера в камері №13 була відсутня, що також може бути підтверджено постановою про накладення стягнення від 16.04.2021 року за порушення позивачем дисципліни, яке було виявлено за допомогою оглядового вічка. Отже твердження позивача щодо наявності відеокамери в камері №13 в період з 20.03.2019 року по 25.12.2023 року спростовані матеріалами справи.
В свою чергу, з огляду на доводи позивача, викладені у заявах по суті справи та поясненнях, фактично вбачається, що спірним в даному випадку є кут огляду даної відеокамери.
Відповідно до п.8, 9 розділу V Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2025/5 від 26.06.2018 року (далі по тексту Порядок №2025/5) відеокамери у слідчому ізоляторі, виправній/виховній колонії встановлюються:
у внутрішній та зовнішній заборонених зонах;
у приміщеннях чергової частини, чергової варти, центру спостереження, а також місцях несення служби персоналом;
на КПП з пропуску людей і транспорту, КПП між житловою та виробничою зонами;
у камерних приміщеннях збірного відділення і шлюзі для приймання осіб, узятих під варту, та засуджених;
на території та об`єктах режимної і господарської зон слідчого ізолятора, житлової та виробничої зон виправної/виховної колонії;
біля входу, у коридорах, на сходових клітинах, у службових та підсобних приміщеннях адміністративного будинку, будинків режимного призначення, структурних дільниць та секторів;
у підземних та надземних переходах, прогулянкових двориках;
у жилих та камерних приміщеннях;
у загальних коридорах кімнат для проведення тривалих побачень;
між зовнішніми та внутрішніми дверима кімнат для проведення тривалих побачень із засудженими до довічного позбавлення волі;
у кімнатах для проведення короткострокових побачень;
по огорожі дільниці соціальної реабілітації та дільниці соціальної адаптації;
у кімнатах прийому та видачі посилок і передач;
в автомобілях спеціалізованого призначення для перевезення осіб, взятих під варту, та засуджених.
Кут огляду відеокамер не повинен охоплювати санітарні вузли та душові.
Нагляд та контроль за допомогою відеокамер здійснюється персоналом слідчого ізолятора, виправної/виховної колонії однієї статі з особами, взятими під варту, та засудженими.
Згідно п.8 розділу VII Порядку №2025/5 забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів:
у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах;
у приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) осіб, взятих під варту, та засуджених, особистий обшук з роздяганням;
у кімнатах для проведення тривалих побачень;
у кімнатах будинків дитини при виправних колоніях, де проводиться годування дітей до трьох років.
З огляду на п.8 розділу V Порядку №2025/5 відеокамери у слідчому ізоляторі, виправній/виховній колонії встановлюються, зокрема, у жилих та камерних приміщеннях.
Таким чином відповідач мав повноваження на встановлення відеокамери в приміщенні камери, в якій утримувався позивач.
Стосовно доводів позивача, що відповідач за допомогою відеокамери здійснює постійний відеонагляд за туалетом, умивальником та спальним ліжком позивача, суд зазначає наступне.
Суд зазначає, що позивач, стверджуючи, що кут огляду відеокамери, яка знаходилась в камері №13, охоплював туалет, умивальник та спальне ліжко, які знаходились в даному приміщенні камери, посилається на наступні докази: фотографії, долучені до пояснень від 22.04.2025 року, та лист №720/Сл-21 від 02.02.2021 року Південно-Східного міжрегіонального виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Однак суд зазначає, що вищезазначені фотографії зроблені вже після демонтажу спірної відеокамери, не підтверджують та не можуть підтвердити доводи позивача, оскільки фактично на вказаних фотографіях відсутня спірна відеокамера та вказані фотографії не є скріншотами відеозапису, який здійснювався спірною відеокамерою.
Оскільки фотографії, додані позивачем до пояснень від 22.04.2025 року, фактично відображають стан камери №13 вже після проведеного ремонту в такій камері та демонтажу 19.03.2019 року попередньої відеокамери, вказані фотографії не можуть бути доказами в контексті спірних правовідносин, оскільки не підтверджують та не спростовують обставини, на які посилається позивач.
Фактично вказані фотографії відображають стан камери №13 вже після переведення 02.02.2024 року позивача для відбування покарання до Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».
Щодо листа №720/Сл-21 від 02.02.2021 року Південно-Східного міжрегіонального виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції суд зазначає, що вказаний лист підтверджує виключно наявність спірної відеокамери, проте вказаний лист не містить інформації про кут огляду такої відеокамери.
При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Суд повторно зазначає, що відеокамери у слідчому ізоляторі, виправній/виховній колонії встановлюються, зокрема, у жилих та камерних приміщеннях, однак забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) осіб, взятих під варту, та засуджених, особистий обшук з роздяганням.
В свою чергу суд зазначає, що доказів того, що приміщення камери №13, в якому утримувався позивач, віднесено до приміщень (камер), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) осіб, до суду не надано. Крім цього суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що медичний огляд позивача в період утримання в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» проводився саме в приміщенні камери №13.
Позивач, зазначаючи, що йому надавалась медична допомога в камері №13, надає до суду відповідь на запит №т.02-17/309 від 03.10.2023 року та витяг із медичної картки амбулаторного хворого №36 від 26.06.2024 року.
З вказаних документів вбачається, що позивача було оглянуто наступними лікарями: психіатром та офтальмологом.
Позивач стверджує, що медичний огляд позивача здійснювався саме в камері №13.
Суд зауважує, що вищенаведені документи підтверджують факт надання медичної допомоги позивачу, проте з вказаних документів неможливо встановити, що вказані медичні процедури відбувались під наглядом камер відеоспостереження та позивач протягом означених процедур, проведених психіатром та офтальмологом, був оголений.
Таким чином суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджуються доводи позивача, що за позивачем під час отримання медичної допомоги здійснювався нагляд за допомогою спірної відеокамери.
Щодо доводів позивача, що відеонагляд за ним за допомогою спірної відеокамери здійснювали також жінки, суд зазначає наступне.
Суд повторно звертає увагу, що нагляд та контроль за допомогою відеокамер здійснюється персоналом слідчого ізолятора, виправної/виховної колонії однієї статі з особами, взятими під варту, та засудженими (п.9 розділу V Порядку №2025/5).
З листа Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції №720/Сл-21 від 02.02.2021 року вбачається, що в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» 10 осіб мають право доступу до відео та аудіо інформації від ТЗНК, з них 3 особи жіночої статі.
Суд зазначає, що вказаний лист не є підтвердженням того, що безпосередньо жінки мають доступ до відеокамери, яка знаходилась в приміщенні камери, в якому утримувався позивач, оскільки з вказаного листа вбачається, що також чоловіки мають доступ до таких відеокамер.
При цьому суд зазначає, що доказів безпосереднього доступу жінок до відеокамери, яка знаходиться в приміщенні камери, в якому утримувався позивач, до суду також не надано.
Таким чином підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що доводи позивача, якими позивач обґрунтовує підстави позову, не віднайшли свого відображення в матеріалах справи, а отже не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог.
Також суд звертає увагу, що у справі «Горлов та інші проти Росії» від 02.07.2019 року, Європейський Суд зазначив, що Суд був готовий визнати, що може існувати необхідність стежити за певними територіями виправних установ і слідчих ізоляторів або за деякими ув`язненими на постійній основі, в тому числі за допомогою використання системи CCTV, він, тим не менше, визнав, що діюча правова система Російської Федерації не могла розглядатися як досить ясна, чітка і конкретна для того, щоб надавати належний захист від свавільного втручання влади в право заявників на повагу до приватного життя. Тому Європейський Суд дійшов висновку, що цей захід не був «відповідним до закону», як цього вимагає стаття 8.
В даній конкретній справі відповідне втручання є таким, що передбачене на законодавчому рівні. При цьому в Україні на законодавчому рівні встановлено порядок відповідного втручання, його методи та цілі.
Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах наданих йому повноважень, та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Вказане свідчить про правомірність оскаржуваних дій відповідача та відсутність підстав для визнання їх протиправними.
При цьому суд звертає увагу, що матеріали справи не містять фактів свавільного втручання в приватне життя позивача під час перебування позивача в камері №13 під час здійснення за позивачем відеоспостереження.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач має конкретизувати, які саме негативні наслідки він зазнав, яким чином порушуються його права та надати докази та аргументи в підтвердження своїх доводів.
При цьому адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.
Означені висновки наведені Верховним Судом у постанові від 20.12.2024 року по справі №400/1117/19.
Суд зауважує, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача утриматись від цілодобового відеонагляду з вже встановленої відеокамери в камері №13 СМРБ при ДУ«ДВК(№89)» шляхом демонтажу цієї встановленої відеокамери прямо над незакритим та невідгородженим туалетом, умивальником та прямо навпроти спального ліжка та встановити відеокамеру цілодобового відеонагляду таким чином, щоб кут відеоогляду не захоплював туалет, умивальник та спальне ліжко, також не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Станом на момент звернення до суду, та в тому числі з 02.02.2024 року позивач утримується в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».
Таким чином фактично позивач станом на момент звернення до суду не утримується в приміщенні камери, в якому знаходиться спірна відеокамера.
Суд зазначає, що заявлений позивачем спосіб захисту порушених прав не відповідає фактичним обставинам справи та фактично не є таким, який безумовно направлений на відновлення, як зазначає позивач, його порушених прав.
Таким чином суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення основних та похідних позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду, суд зазначає наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Статтею 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пунктом 3 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (далі - постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4,5 постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як стверджує позивач, позивачу завдано моральні страждання, позивач неодноразово звертався за медичною допомогою до психіатра через втрату постійного сну та душевних хвилювань у зв`язку із встановленням вищезазначеної відеокамери.
Проте, суд зазначає, що позивачем не надано доказів наявності причинного зв`язку між погіршенням стану здоров`я, зверненням за медичною допомогою до психіатра та встановлення відеокамери в приміщенні камери, в якому утримувався позивач.
Суд зазначає, що позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме бездіяльність або дії відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
При цьому будь-яких обґрунтувань моральної шкоди в розмірі 335 000,00 грн., позивачем не наведено.
Суд зазначає, що позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Крім цього щодо посилання позивача на неналежні умови утримання ув`язнених в камері №13 та в цілому в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)», викладені позивачем у поясненнях позивача від 22.04.2025 року, які надійшли до суду 23.04.2025 року, суд зазначає наступне.
Фактично позивач у вказаних поясненнях не погоджується із умовами утримання в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» як на час виникнення спірних правовідносин так і на теперішній час, про що зазначає, у вказаних поясненнях, зокрема, неправильно встановлені двері у камеру, підлога без лінолеума з утеплювачем, відсутність настінних шаф, тощо.
Однак суд зазначає, що предметом спору в даному випадку є наявність спірної відеокамери в камері, в якій утримувався позивач, та кут огляду такої відеокамери.
Таким чином в даному випадку позивачем не оскаржуються дії відповідача щодо неналежних, як зазначає позивач, умов його утримання в даній камері.
При цьому позивачем не подавалось до суду заяв про зміну предмету або підстав позову, а тому суд доходить висновку, що доводи позивача, викладені позивачем у поясненнях позивача від 22.04.2025 року, які надійшли до суду 23.04.2025 року, не підтверджують та не спростовують спірні аргументи, які позивач поклав в підстави позову.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Керуючись ст.2, 5, 14, 77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 08.05.2025 року, відповідно до ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський