Справа № 620/14039/24
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Бужак Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності,

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2024 року до Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - апелянт), Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 07 вересня 2024 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо проведення перерахунку та доплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 07 вересня 2024 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 і станом на 01.01.2024 на відповідний тарифний коефіцієнт;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 забезпечити, а Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та доплату щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 07 вересня 2024 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 і станом на 01.01.2024 на відповідний тарифний коефіцієнт.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує на порушення відповідачем у спірних правовідносинах чинного законодавства України на момент їх виникнення, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 31 грудня 2023 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення перерахунку та доплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 31 грудня 2023 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 забезпечити, а Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та доплату щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 31 грудня 2023 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції на підставі аналізу обставин справи в контексті наведеного в рішенні нормативного регулювання виснував, що відповідачі за період з 02.12.2022 по 31.12.2023 здійснювали нарахування і виплату грошового забезпечення позивача порушивши норми права, чим порушили право позивача на належний розмір грошового забезпечення, що вплинуло і на суми грошового забезпечення, виплачені йому під час звільнення. Суд вказав, що позивач вважаючи що має право на перерахунок грошового забезпечення у період з 01.01.2024 по 07.09.2024, з розрахунку грошового забезпечення з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розрахованого шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року, посилається на норму Постанови №704, у редакції, яка втратила свою чинність, а відтак позовна вимога в цій частині задоволенню не підлягає. Також частково задоволено позовні вимоги в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 перерахувати та виплатити позивачу недоплачену різницю одноразових грошових виплат, а саме матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань сплачених у період з 2022 по 2023 роки включно, оскільки є похідними від попередньої позовної вимоги.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник Військової частини НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії у справі № 620/14039/24 без руху, а за відсутності поважних причин пропуску строків звернення до суду - без розгляду; скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 у адміністративній справі № 620/14039/24 у частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 відмовити в повному обсязі.

Поряд з цим, апелянтом заявлено клопотання про залучення до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Кабінет Міністрів України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з неповним та невірним з`ясуванням фактичних обставин справи, порушенням норм матеріального права.

Відповідач наголошує на тому, що до спірних правовідносин не може бути застосована норма, за якою обчислення грошового забезпечення позивача здійснюється із використанням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Апелянт вказує, що спірні правовідносини є наслідком здійснення делегованих та дискреційних повноважень Кабінетом Міністрів України та не належать до компетенції відповідача; визначення розміру посадових окладів для розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців належить до делегованих та навіть дискреційних повноважень Кабінету Міністрів України, а не до повноважень Міністерства оборони України.

Також відповідач зазначає, що постановлення судами рішень не на користь Збройних Сил України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України та Державної спеціальної служби транспорту України та ін., зрештою призведе та вже призводить до надмірних (незапланованих) переплат; лише одному військовослужбовцю у даній категорії справ необхідно нарахувати та виплати більше ніж 200 000 грн. Неоднакове застосування норм судом (судами) першої інстанції, апеляційної та касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах нормативно-правових актів, так і застосування судами окремих (вирваних з контексту нормативно - правового акту норм) призводить до: надмірних витрат державних коштів, які могли б бути використані на оборону України, тобто «болючий удар» по бюджету Держави, що є неприпустимим під час дії воєнного стану на території України, запровадженого у зв`язку зі збройною агресією російської Федерації; збільшення кількості звернень колишніх військовослужбовців Збройних Сил України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України та Державної спеціальної служби транспорту України та ін. до відповідних судів з даного питання. Останнє, наглядно демонструє збільшення суспільного інтересу до даної категорії судових справ; зайвого навантаження на судову систему подібного роду справами.

Також апелянт зазначає, що позивачем не оскаржувався наказ командира Військової частини НОМЕР_2 № 15 від 02.12.2022; за указаних обставин взагалі незрозуміло у чому полягає протиправність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 07 вересня 2024 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 - 2023 роки із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, здійснюваного на підставі чинного наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 15 від 02.12.2022. За аналогічних обставин із позовної заяви та доданих до неї документів не зрозуміло у чому полягає бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо проведення перерахунку та доплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 07 вересня 2024 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 - 2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 і станом на 01.01.2024 на відповідний тарифний коефіцієнт.

Апелянт також вказує, що у позовній заяві наявна підміна понять, що є неприпустимим порушенням основоположних принципів як судової системи так і права взагалі.

Крім того, просить врахувати доводи відповідача щодо розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, яка виплачується військовослужбовцям, які отримують грошове забезпечення в розмірі одного окладу за їх військовим званням за 2022 та 2023 роки.

Поряд з цим, апелянт вказує, що згідно Окремої думки судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Берназюка Я.О. від 28 грудня 2019 року у справі №160/8324/19, у вказаній справі існує доцільність залучення Кабінету Міністрів України, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Також зазначає, що висновки, які були викладені Шостим апеляційним адміністративним судом, не поширюються на спірні правовідносини (правовідносини пов`язані саме з проходженням дійсної військової служби, бо і надалі усім військовослужбовцям нараховують та виплачують грошове забезпечення з врахуванням прожиткового мінімуму січень 2018 року, оскільки постанова КМУ №704 є чинною).

В ході судового розгляду даної справи відповідачем заявлено клопотання про залучення Кабінету Міністрів України у якості третьої сторони яка не заявляє самостійних вимог з подальшим вирішенням питання про належність відповідача, яке судом першої інстанції проігноровано. Оскільки клопотання відповідача про залучення третьої сторони яка не заявляє самостійних вимог з подальшим вирішенням питання про належність відповідача має визначальне значення для вирішення питання про належність відповідача, ігнорування указаного клопотання сторони відповідача носить характер істотного порушення вимог процесуального закону.

Відповідач зазначає, що позивач не надав доказів існування об`єктивних причин, які перешкодили йому своєчасно звернутись до суду з цими позовними вимогами.

Наголошує, що висновок суду про дотримання позивачем строків на звернення до суду за період служби з 02.12.2022 по 22.07.2024 є передчасним, тому наявні підстави залишити позовну заяву позивача у вказаній частині - без руху. В разі необґрунтування позивачем поважності пропуску процесуальних строків за період з 02.12.2022 по 22.07.2024 наявні підстави для залишення даного позову без розгляду, у зв`язку з порушенням вимог ст. 122 КАС України, а саме із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року та від 20 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Розглянувши клопотання апелянта про залучення до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Кабінет Міністрів України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цього клопотання з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Згідно з частиною 4 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (частина 5 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заявляючи клопотання про залучення третьої особи, представником відповідача не зазначено, на які саме права чи обов`язки Кабінету Міністрів України і яким чином може вплинути рішення суду у цій справі.

Оскільки представник відповідача не аргументував і не надав жодного доказу ймовірності впливу рішення у цій справі на права, свободи, інтереси або обов`язки Кабінету Міністрів України, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про залучення третьої особи.

Відповідно до фактичних обставин справи, ОСОБА_1 в період з 02.12.2022 по 07.09.2024 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпечення у Військової частини НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що за час проходження служби, зокрема з 02.12.2022 йому виплачувалося грошове забезпечення без урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Зазначає, що при виключенні зі списків особового складу позивачу була виплачена грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань без урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024 з множенням на відповідний тарифний коефіцієнт.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 (далі - Постанова № 704), якою затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.

21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103), якою внесено зміни до Постанови № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови № 103).

Постанова № 103 набула чинності 24 лютого 2018 року.

На момент набрання чинності Постановою № 704 (01 березня 2018 року) пункт 4 вже був викладений в редакції змін, викладених згідно з пунктом 6 Постанови № 103, відповідно передбачав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Водночас текст примітки, зокрема, додатків 1, 14 до Постанови № 704 - у зв`язку з прийняттям Постанови № 103 - не змінився, відповідно виникла неузгодженість тексту примітки з положеннями пункту 4 Постанови № 704 в редакції, викладеній згідно з пунктом 6 Постанови № 103.

Кабінет Міністрів України постановою від 28 жовтня 2020 року № 1038 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2006 р. №1644 і від 30 серпня 2017 р. № 704» виправив цю неузгодженість, виклавши, зокрема, примітку до додатку 1 до Постанови № 704 в новій редакції: « 1. Посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються в порядку, встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704. У разі коли розмір окладу визначено у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище заокруглюються до 10 гривень. ». В аналогічній редакції викладена також і примітка додатку 14 до Постанови № 704.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704.

Наведене свідчить, що з дати прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 відновилася первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, тобто та, яка була до внесення змін згідно з пунктом 6 Постанови № 103. Текст примітки до додатку 1 до Постанови № 704 в цьому контексті суттєвого значення вже немає, адже акцентується головним чином на тексті пункту 4 Постанови № 704, а надто на розмірі розрахункової величини - прожитковому мінімумі для працездатних осіб.

В даній справі позивач оспорює правомірність обчислення та виплати його грошового забезпечення та додаткових доплат з урахуванням розміру прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 (1762 грн).

Позивач апелюючи до дати ухвалення судового рішення - 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18, вважає, що з цієї дати його посадовий оклад, оклад за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу має визначатися - за правилами пункту 4 Постанови № 704 - шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а не «на 01 січня 2018 року» на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.

Верховний Суд у постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 у подібних правовідносинах дійшов наступного висновку:

(1) з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;

(3) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням».

Такий правовий підхід Верховний Суд застосував також у постановах від 31 серпня 2022 року у справі № 120/8603/21-а, від 16 листопада 2022 року у справі № 120/648/22-а, від 04 січня 2023 року у справі № 640/17686/21, від 10 січня 2023 року у справі № 440/1185/21.

Враховуючи вимоги позивача, а саме період, за який він просить перерахувати і виплатити його грошове забезпечення та одноразові грошові виплати з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням (виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704), колегія суддів вважає, що правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21, від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21, має бути врахований при застосуванні положень пункту 4 Постанови № 704 при вирішенні також і цієї справи.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 240/16735/21, в якій сформовано висновок щодо застосування пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 704 у редакції від 29 січня 2020 року у правовідносинах, які, зокрема, стосувались нарахування і виплати грошового забезпечення військовослужбовцю за період з 29 січня 2020 року по 07 квітня 2021 року.

Враховуючи викладене слід зазначити, що саме з дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін, внаслідок чого була відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції, яка визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01 січня 2018 року.

Отже, з дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 виникли підстави для визначення, на підставі первинної редакції Постанови № 704, розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

За такого правового врегулювання та обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у частині того, що грошове забезпечення позивача, його посадовий оклад та оклад за військовим званням з 02.12.2022 по 19.05.2023 слід визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (а не «на 1 січня 2018 року»).

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 (далі - Постанова № 481), яка набрала чинності з 20.05.2023, абзац перший пункту 4 Постанови №704 викладено в такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Отже, Постановою №481 визначено, що обчислення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб здійснюється виходячи саме з розміру 1762 грн, а не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що грошове забезпечення позивача, його посадовий оклад та оклад за військовим званням з 20.05.2023 до 31.12.2023 слід визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Отже, суд першої інстанції хибно вказав про наявність підстав для визнання протиправними дії відповідачів щодо нарахування та виплати позивачу основних видів грошового забезпечення з 20.05.2023 до 31.12.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2023.

Натомість, доводи апелянта про те, що до спірних правовідносин не може бути застосована норма, за якою обчислення грошового забезпечення позивача здійснюється із використанням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, свого підтвердження не знайшли.

У контексті покликань апелянта на обов`язок суду застосовувати вимоги пункту 4 Постанови у редакції, що діяла до 24.02.2018, та розраховувати розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу у розмірі не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні Положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Оскільки приписи пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ не втратили чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови № 704, то в цьому випадку не встановлено правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою заявника та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Доводи апелянта в частині обов`язку позивача оскаржувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 № 15 від 02.12.2022 судова колегія відхиляє за безпідставністю.

Так, апелянт вказує на необхідність залучення до справи у якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Кабінет Міністрів України, з огляду на висновки, що викладені у Окремій думці судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Берназюка Я.О. від 28 грудня 2019 року у справі №160/8324/19.

Також зазначає, що відповідне клопотання судом першої інстанції не розглянуто.

У контексті наведеного судова колегія враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», статті 6 Закону України «Про адміністративну процедуру» та статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

Колегія суддів зауважує, що виходячи із предмету спору та змісту позовних вимог, оскаржуване судове рішення безпосередньо не стосується прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків Кабінету Міністрів України, оскільки в цій справі оцінці підлягала виключно правомірність нарахування Військовою частиною НОМЕР_2 та Військовою частиною НОМЕР_1 щомісячного грошового забезпечення позивача у означені періоди.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції не встановив порушення норм процесуального права, які можуть бути обов`язковою підставою для скасування судового рішення у справі. Також не встановлено обставин, які могли привести до неправильного вирішення справи внаслідок не залучення до участі у справі Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на необхідність застосування способу захисту порушених прав у передбаченому Дисциплінарним Статутом Збройних Сил України порядку, оскільки обставин поширення дії статті 110 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на спірні правовідносини не встановлено.

Надаючи оцінку вимогам апелянта щодо залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції відповідними повноваженнями не наділений.

У контексті доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, колегія суддів враховує наступне.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

З огляду на те, що вказаним Рішенням Суд надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з цим відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Таким чином, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

У постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що у разі якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то правове регулювання здійснюється так: правовідносини, які мають місце в період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період із 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

У справі ж, що розглядається, спір виник у зв`язку з невиплатою позивачу належних сум грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року, тобто під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року (30 червня 2023 року) та передбачала звернення до суду з відповідними позовними вимогами без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду та вимоги про залишення адміністративного позову без розгляду є безпідставними та відхиляються колегією суддів.

Підсумовуючи наведене у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі обставини справи, що відповідно до приписів статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період з 20 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти у цій частині нове судове рішення, яким визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо проведення перерахунку та доплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період з 02 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01 січня 2022 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 забезпечити, а Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату щомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 02 грудня 2022 року по 19 травня 2023 року, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01 січня 2022 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

Н.П. Бужак