Справа № 466/11253/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 466/11253/24 пров. № А/857/8820/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання: Єршової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2025 року, ухвалене суддею Луців-Шумською Н.Л. у м.Львові о 16:14, повний текст якого складений 10 березня 2025 року, у справі № 466/11253/24 за адміністративним позовом гр. ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

11 листопада 2024 року позивач - гр. Грузії ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства з одночасною забороною в`їзду на територію України строком на три роки та постанови про накладення адміністративного стягнення.

Позовні вимоги, зокрема, обґрунтовує допущенням відповідачем порушень процедури розгляду справи та прийняття рішень, що стосуються примусового повернення та заборони в`їзду на територію України: іноземцю не було надано перекладача; не роз`яснено його права; не надано правову допомогу; не надано можливість дати пояснення і прийняти участь у розгляді справи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 30.10.2024 №017000 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Грузії ОСОБА_3 / ОСОБА_4 та рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 30.10.2024 №015555 про заборону в`їзду на територію України строком на 3 роки.

Визнано протиправною і скасовано постанову Головного управління Державної міграційної служби у Львівській від 30.10.2024 року ПН МЛВ №002736 про накладення адміністративного стягнення на громадянина Грузії ОСОБА_3 / ОСОБА_4 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2025 року у справі № 466/11253/24 про задоволення вимог позовної заяви гр. ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - повернуто скаржнику.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до відсутності заявлених позивачем процедурних порушень.

Скаржник зазначає, що під час розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення гр.Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було встановлено факт ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, гр. Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувши на територію України 25.06.2023 через ПП «Рава-Руська» та до цього часу територію України не залишав, а саме іноземець перевищив дозволений строк свого перебування на території України більше 90 днів протягом 180 днів, чим порушив п. 2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 №150.

Так, згідно пп.2 п. 2 Порядку №150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Вказаний іноземець ухилився від виїзду з України, відмітки про продовження терміну перебування на території нашої держави в паспортному документі іноземця відсутні, законне джерело існування та підстави для подальшого перебування на території України відсутні.

В обгрунтування правомірності оскаржуваного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, покликаючись на п. 5. розділу І Інструкції № 353/271/150, скаржник вказує на наявність підстав для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно доводів скаржника, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення гр. Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було ознайомлено, з його правами, зокрема, роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України в частині того, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, а також його права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, де зазначено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Факт роз`яснення прав та обов`язків підтверджується наявністю на другому аркуші протоколу власноручного підпису позивача. Крім того в протоколі зафіксовані пояснення гр.Грузії ОСОБА_2 , щодо адміністративного правопорушення: «своєчасно не покинув територію України, свою провину визнає».

Щодо потреби в залученні перекладача, зауважує, що в протоколі про адміністративне правопорушення позивач засвідчив, що послуг перекладача не потребує. Перекладач залучається виключно в разі потреби.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що постановою першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Іваночко І.Р. від 30.10.2024 громадянина Грузії ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 грн (а.с.42-43,88).

В цій постанові, зокрема, зазначено, що 30.10.2024 року о 12.54 год. за адресою: 79005, м. Львів, вул. Руданського, 3 встановлення перевищення встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів гр. Грузії ОСОБА_2 . Місце скоєння правопорушення: 79005, м. Львів, вул. Руданського, 3. При розгляді справи додатково встановлено, що гр.Грузії ОСОБА_2 прибув на територію України 25.06.2023 через ПП «Рава-Руська» та до цього часу межі України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, чим порушив п.2 Порядку, затвердженого ПКМУ №150 від 15.02.2012, за що передбачено відповідальність за ч.2 ст.203 КУпАП.

30.10.2024 провідним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Лавринович В. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянина Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язано покинути територію України у строк до 14.11.2024 року (а.с. 40 41, 86).

Згідно змісту рішення від 30.10.2024 гр. ОСОБА_1 прибув на територію України 25.06.2023 через ПП «Рава-Руська» та до цього часу межі України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, чим порушив положення ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Не погоджуючись із рішеннями про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства з одночасною забороною в`їзду на території України строком на три роки та постановою про накладення адміністративного стягнення, позивач звернувся до суду з вимогами про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи те, що позивач є іноземцем, який не розуміє української мови, а відповідачем не було залучено до участі у справі перекладача й не забезпечено при цьому участь адвоката, суд вважає, що в даному випадку, позивач фактично був позбавлений можливості подавати докази, заявляти клопотання та користуватись іншими правами, передбаченими ч.1 ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України. Суд виснував, що вказане є безумовною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) відповідно до частини 3 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

В розумінні пункту 7 частиною 1 статті 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до положень п. п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом пп. 9-1 п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає приймає рішення про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства в країну походження або третю країну, про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства з України, рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, про реадмісію, про заборону в`їзду іноземцям та особам без громадянства в Україну, здійснює заходи, пов`язані з примусовим поверненням/видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно зі ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Виходячи з положень частини 1 статті 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

За визначеннями, наведеними у п. п. 14, 25 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Третя країна - країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону № 3773-VI.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 (далі - Порядок № 150) іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

За змістом положень спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» (далі - Інструкція № 353/271/150) іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворенні на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Відповідно до пункту 5 розділу I вказаної Інструкції підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

За приписами пункту 6 розділу I Інструкції № 353/271/150 примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

За приписами п. 10 розділу I Інструкції № 353/271/150 рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Пунктом 2 розділу II Інструкції № 353/271/150 визначено, що рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).

В обґрунтування протиправності рішень Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина та рішення про заборону в`їзду на територію України строком на 3 роки позивач зазначає, що такі були ухвалені відповідачем без залучення перекладача, також позивач був позбавлений права на захист, а саме не залучався спеціаліст з відповідного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.121985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі №522/14605/17 зауважив, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не володіє українською мовою та не розуміє її. З моменту доправлення до міграційної служби позивача не було забезпечено перекладачем з мови, якою він вільно володіє, а відтак останній не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього посадовими особами відповідача та не міг отримати належне роз`яснення його прав, зокрема, на отримання правової допомоги.

Також слід зауважити, що усі процесуальні документи, прийняті відповідачем відносно позивача також розглядалися без залучення перекладача.

Крім того, представник позивача слушно посилається на те, що внаслідок не забезпечення позивача перекладачем, останній не зміг скористатися професійно правничою допомогою, оскільки не зміг отримати від повноважних представників відповідача належне роз`яснення його прав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи, що відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування, не спростовано належними та допустимими доказами доводи позивача про допущення порушень процедури розгляду справи та прийняття рішень про примусове повернення, про заборону в`їзду на територію України, колегія суддів суду апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних рішень, що має наслідком їх скасування.

З роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", слідує, що у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Оскільки рішення суду про задоволення решти позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, рішення суду в цій частині апеляційному перегляду за апеляційною скаргою відповідача не підлягає.

Приймаючи постанову у даній справі за наслідком апеляційного перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2025 року у справі № 466/11253/24, суд апеляційної інстанції керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на характер спірних правовідносин.

Керуючись статтями 242, 288, 271, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 лютого 2025 року у справі № 466/11253/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 07.05.25