Справа № 620/14697/24
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року Чернігів Справа № 620/14697/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участі секретаря Краснової О.Р.,

представника позивача Попеля Д.В.,

представника відповідача Приходько І.М.

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

-визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 28-Д від 10.09.2024 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну (№ 74.01/05- 1037 від 29.01.2016 року) особи - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ;

-визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №1069 від 10.09.2024 року про скасування посвідки на постійне проживання (№ НОМЕР_2 ) особи - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ;

-зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області поновити дозвіл на імміграцію №74.01/05-1037 від 29.01.2016 року особі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

-зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області поновити посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 особі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 26.11.2024 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем поданий відзив на позов, в якому заперечує проти задоволення позову з підстав, що громадянство України ОСОБА_1 було припинено Указом Президента України пізніше, тобто після отримання нею дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою суду від 23.01.2025 вирішено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 10:00 год. 19.02.2025.

Ухвалою суду від 21.02.2025 задоволена заява представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; забезпечено проведення судових засідань, в тому числі, що призначено на 26.02.2025 на 15:00 год, у справі в режимі відеоконференції за участю представника позивача; проведення судового засідання в режимі відеоконференції здійснити за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua/).

Ухвалою суду від 24.03.2025, занесеною секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 14 год 00 хв 09.04.2025.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити позивачу в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд враховує таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою російської федерації, яка народилася на території України в смт. Любеч, на Чернігівщині, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3 (а.с. 17).

У зв`язку із народженням на території України позивачка вважалася громадянкою України, і під час отримання нею російського громадянства нею не було розпочато процедуру відмови від українського громадянства.

Згідно довідки консульського відділу посольства України в російській федерації від 12.10.2015 №6111-532/1-1906 ОСОБА_1 подала в Посольство України в російській федерації клопотання про оформлення виходу з громадянства України (а.с.51).

12.11.2015 ОСОБА_1 подала УДМС в Чернігівській області заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну (а.с.49-50).

Зі змісту вказаної заяви слідує, що позивачка в заяві на запитання чи перебували раніше в громадянстві України, остання вказала, що перебувала у громадянстві України та вказала довідку консульського відділу посольства України в російській федерації від 12.10.2015 №6111-532/1-1906.

29. 01.2016 громадянці російської федерації ОСОБА_1 УДМС в Чернігівській області надано дозвіл на імміграцію №74.01/05-1037 у відповідності до пункту 5 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозволено постійно проживати в Україні (а.с.63).

29. 01.2016 громадянці російської федерації ОСОБА_1 УДМС в Чернігівській області було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 (а.с.68).

Після досягнення 25-річного віку ОСОБА_1 11.01.2019 УДМС в Чернігівській області оформило позивачці посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 , строком дії до 09.01.2029 (а.с. 70).

У липні 2024 року позивачка разом нареченим подали заяву до Славутицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області на укладення шлюбу.

УДМС в Чернігівській області отримав запит від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 07.08.2024 про підтвердження чи спростування факту видачі посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 від 11.01.2019 ОСОБА_1 та надати інформацію щодо її скасування (а.с.71).

10.09.2024 т.в.о. начальника УДМС в Чернігівській області Ю. Кран затвердила висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці російської федерації ОСОБА_1 (а.с.80-84).

Рішенням УДМС в Чернігівській області від 10.09.2024 №28-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», скасовано громадянці російської федерації ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 29.01.2016 №74.01/05-1037 (а.с.85).

Рішенням УДМС в Чернігівській області від 10.09.2024 №1069 скасовано громадянці російської федерації ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (а.с.86).

Судом також встановлено, що згідно Указу Президента України від 03.06.2016 №237/2016 громадянство України ОСОБА_1 припинено (а.с.90-91).

Не погодившись оскаржуваними рішеннями УДМС в Чернігівській області позивачка звернулася з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI, у редакції станом на момент винесення оскаржуваних рішень).

Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно частини 1 статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закону України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі -Закон № 2491-III, у редакції станом на момент винесення оскаржуваних рішень).

За приписами статті 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом визначеного періоду; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті.

Пунктом 5 частини 2 статті 4 Закону № 2491-III встановлено, що квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів: особи, які раніше перебували в громадянстві України.

Статтею 6 Закону № 2491-III визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, (далі - Положення № 360) таким центральним органом виконавчої влади є Державна міграційна служба України (ДМС).

Пункт 4 Положення № 306 визначає, що ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 6 Закону № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, у тому числі перевірку обставин, визначених статтею 4-1 цього Закону, відсутності підстав для відмови у його наданні, надсилає запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Стаття 9 Закону № 2491-III встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію, зокрема, для осіб для осіб, зазначених у пункті 5 частини другої статті 4 цього Закону, - оригінали (після пред`явлення повертаються) та копії документів, які підтверджують, що особа раніше перебувала в громадянстві України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо, з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Згідно з частинами першою-третьою статті 13 Закону № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 « Деякі питання у сфері імміграції» затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983, у редакції станом на момент прийняття оскаржуваних рішень), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію (пункт 1 Порядку №1983).

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції або є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, які раніше перебували в громадянстві України.

Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пунктом 23 Порядку №1983 визначено, що ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.

Згідно пункту 27 Порядку № 1983 перевірка законності надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання особам, які звернулися із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, проводиться відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321 (Офіційний вісник України, 2018 р., № 37, ст. 1305).

З системного аналізу норм законодавства слідує, що саме на відповідача покладений обов`язок щодо організації роботи з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, у тому числі перевірку обставин, визначених статтею 4-1 цього Закону, відсутності підстав для відмови у його наданні, у зв`язку з чим відповідач надсилає запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Спір у цій справі виник у зв`язку із скасуванням дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивачці з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-III.

Судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваних рішень стала інформація, викладена у висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці російської федерації ОСОБА_1 , затвердженого 10.09.2024 т.в.о. начальника УДМС в Чернігівській області Ю. Кран.

Зі змісту висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці російської федерації ОСОБА_1 , затвердженого 10.09.2024 т.в.о. начальника УДМС в Чернігівській області Ю. Кран слідує, що перевіркою матеріалів справи №3317/2335 від 03.11.2015 встановлено, що 03.11.2015 громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Ріпкинського РС УДМС України в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 5 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки вона раніше перебувала у громадянстві- додавши до матеріалів справи довідку, видану Консульським відділом Посольства України в Російській Федерації від 12.10.2015 №6111-532/1-1906, в якій зазначається, що ОСОБА_1 подала до Посольства України в Російській Федерації клопотання виходу з громадянства України, але офіційний документ про вихід її з громадянства України в матеріалах справи - відсутній. Відповідно, до листа Міністерства закордонних справ України від 20.08.2024 №71/36-530-113047 згідно з реєстраційними базами відділу громадянства - Департаменту консульської служби МЗС України, громадянство України ОСОБА_1 припинено Указом Президента України №237/2016 від 03.06.2016.

Мотивуючи законність свого рішення відповідач вказує, що під час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію позивачка повинна була надати документ на підтвердження того, що вона раніше перебувала в громадянстві України, натомість нею було надано документ, що підтверджує її звернення щодо припинення громадянства України, а громадянство України позивачки припинено Указом Президента України вже після отримання нею дозволу на імміграцію. Отже підставою для скасування оскаржуваних рішень відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III є надання позивачкою документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону.

Суд зауважує, що Верховний Суд у постановах від 13.11.2019 у справі № 815/3651/17, від 13.06.2019 у справі № 825/2971/14, від 10.06.2022 у справі № 640/13572/20 зазначив, що статтею 12 Закону України від «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Зі змісту, поданої УДМС в Чернігівській області заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну від 12.11.2015 ОСОБА_1 на запитання чи перебували раніше в громадянстві України, остання вказала, що перебувала у громадянстві України та вказала довідку консульського відділу посольства України в російській федерації від 12.10.2015 №6111-532/1-1906.

В довідці консульського відділу посольства України в російській федерації від 12.10.2015 №6111-532/1-1906 вказано, що ОСОБА_1 подала в Посольство України в російській федерації клопотання про оформленя виходу з громадянства України.

Суд наголошує, що саме відповідач у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 6 Закону № 2491-III повинен був перевірити правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, у тому числі перевірку обставин, визначених статтею 4-1 цього Закону, відсутності підстав для відмови у його наданні.

При цьому відповідач має повноваження надсилати запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Проте при прийнятті рішення від 29.01.2016 про надання дозволу на імміграцію громадянці російської федерації ОСОБА_1 УДМС в Чернігівській області не перевірив питання припинення нею громадянства України; не здійснив запиту до відповідного державного органу для з`ясування цього питання, а отже не перевірив підстав для відмови у його наданні.

Крім того суд зауважує, що після досягнення 25-річного віку ОСОБА_1 11.01.2019 УДМС в Чернігівській області переоформило позивачці посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 , строком дії до 09.01.2029.

Оскільки саме відповідач не виконав свій обов`язок щодо належної перевірки відсутності підстав для відмови позивачці у наданні дозволу на імміграцію, та проявив бездіяльність, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу, а не на позивачку.

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в`їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення (CommDH(2001)19). Зазначена рекомендація, датована 19 вересня 2001 року, містить такий пункт:

« 11. У випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці.»

При цьому суд звертає увагу на те, що конвенційний механізм захисту прав передбачає, зокрема те, що основоположні права, гарантовані ЄКПЛ повинні виконуватися безпосередньо на державному рівні, зокрема, державними органами.

Так право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме пунктом 23 Порядку №1983.

На думку суду, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає їй змогу брати участь у провадженні під час розгляду її справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Проте позивачку, у даному випадку, позбавлено процесуальних гарантій встановлених статтею 8 ЄКПЛ щодо безпосередньої участі сторони у процедурі прийняття рішення компетентним органом.

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020 № 495/5105/17, постанова від 13.03.2020 № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

Суд вважає, що відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень, а тому, суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, а тому враховує доводи позивачки про наявність у неї родини в Україні та її нареченого, які є громадянами України, а отже суд вважає, що має місце істотне втручання у її життєві зв`язки, а тому прийняття оскаржуваних рішень не є пропорційним переслідуваній легітимній меті, що може бути підставою стверджувати про те, що у випадку позивачки держава порушила гарантії статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд у постанові від 18.04.2018 у справі № 820/2262/17 зазначив, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої батьки позивачки.

Подібний підхід застосовано і в постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 826/3689/16, від 18.11.2019 у справі № 820/5953/16, від 26.05.2020 у справі № 815/6555/16, від 09.07.2020 № 823/407/18.

Отже суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення відповідача не відповідають критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивачки та членів її сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу її життя.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2016 році дозвіл на імміграцію позивачці надано через помилку посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки на позивачку у справі є неприпустимим.

Також суд приймає до уваги доводи позивачки що, через прийняття оскаржуваних рішень, вона змушена буде виїхати за межі України, а саме до російської федерації, перебування на території якої наражає її на небезпеку, зокрема, через політичні погляди та підтримку України, тобто перетин кордону з рф загрожує її життю та здоров`ю.

Аналіз обставин прийняття оскаржуваних рішень про скасування позивачці дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання дають підстави для висновку, що при їх прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 129 Основного Закону суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Враховуючи те, що право позивачки, яке є складовою принципу верховенства права, було порушено, суд вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваних рішень діяв всупереч статті 19 Конституції України.

Беручи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2422,40 грн.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 28-Д від 10.09.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну (№ 74.01/05- 1037 від 29.01.2016) особи - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №1069 від 10.09.2024 про скасування посвідки на постійне проживання (№ НОМЕР_2 ) особи - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області поновити дозвіл на імміграцію №74.01/05-1037 від 29.01.2016 особі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області поновити посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 особі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 07 травня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ).

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (вул. Шевченка, буд. 51А, м. Чернігів, Чернігівська область, 14013, код ЄДРПОУ - 37804450).

Суддя В.В. Падій