Справа № 380/7998/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/7998/24 пров. № А/857/3347/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Прачук І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року у справі №380/7998/24 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оазіс» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення (головуючий суддя першої інстанції - Грень Н.М., місце ухвалення -м. Львів, дата складання повного тексту - 11.12.2024),-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОАЗІС» звернулось до суду із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 08 березня 2024 року №9607/13-01-07-05 та №9606/13-01-07-05.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було безпідставно прийнято податкові повідомлення-рішення. Позивач стверджує, що висновки акта перевірки, які слугували підставою прийняття таких рішень, є помилковими, вони викладені без урахування всіх обставин справи та релевантних норм чинного законодавства України, а тому є необґрунтованими. ТОВ «ОАЗІС» відзначає, що контролюючий орган безпідставно виклав висновок про нереальність документованих операцій. Позивач покликається на те, що ним здійснювалися реальні та товарні господарські операції з контрагентами ТОВ «СУНЕЛ» та ТОВ «ВЕСТА КМД», що підтверджується необхідними первинними документами, які належним чином засвідчують факти здійснення відповідних операцій. Позивач зазначає, що виписані його контагентом ТОВ «СУНЕЛ» податкові накладні зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, тобто пройшли відповідну перевірку ризиків і не були заблоковані контролюючим органом. Крім того, позивач також наголошує на тому, що навіть у разі допущення його контрагентами яких-небудь порушень податкового чи іншого законодавства, ТОВ «ОАЗІС» не повинно нести тягара відповідальності за них, позаяк, відповідачем не доведено змову позивача з ними з метою отримання певних податкових вигод або про обізнаність позивача з такими обставинами (порушеннями). Позивач зазначає, що договори підряду були укладені між ним та ТОВ «СУНЕЛ» ще до того, як контрагент був віднесений до ризикових платників податків. Також позивачем на підтвердження реальності господарських операцій долучено до матеріалів справи висновок експерта №15 ТзОВ «Судово-експертного бюро України» за результатами проведення судово-економічної експертизи за заявою адвоката Адвокатського бюро «СТЕЦЬ СИНИ І ПАРТНЕРИ» Стеця Ростислава Ярославовича від 06.08.2024 року, який стосується взаємовідносин між позивачем та його контрагентами ТОВ «СУНЕЛ», ТОВ «ВЕСТА КМД». У зв`язку з чим, на переконання позивача, податковим органом було складено податкові повідомлення-рішення, які оспорюються, необґрунтовано, без достатніх підстав, на сумнівних засновках, без урахування дійсних обставин справи та норм чинного законодавства, що є підставою для визнання їх протиправними та скасування. Відтак, ТОВ «ОАЗІС» вважає свої вимоги повністю обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення форми «Р» від 08 березня 2024 року №9607/13-01-07-05 та №9606/13-01-07-05.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «ОАЗІС» судовий збір у розмірі 30 280 грн 00 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга. Головне управління ДПС у Львівській області вважає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.12.2024р. винесене з порушення норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Покликаючись на встановлені в Акті перевірки обставини, апелянт зазначає, що ТОВ «ОАЗІС» було документовано ряд господарських операцій із ТОВ «СУНЕЛ» та ТОВ «ВЕСТА КМД» за рахунок яких позивач отримав податкові вигоди. Водночас наведені операції в дійсності не могли відбуватися, з огляду на те, що у ТОВ «СУНЕЛ» відсутня достатня чисельність працівників, основні засоби та орендовані ресурси, необхідні для здійснення задекларованих операцій та віднесення його до ризикових платників податків; у ТОВ «ВЕСТА КМД», позивачем до перевірки на підтвердження виконаних будівельно-монтажних робіт не надано актів приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2, накладних на переміщення будівельних матеріалів, чи будь-яких інших документів.

Також, згідно даних Єдиного реєстру податкових накладних, встановлено, що протягом періоду проведення взаємовідносин листопад 2021 р., січень 2022 р. ТОВ «СУНЕЛ» здійснювало придбання послуг та ТМЦ відмінних від реалізованих (наявна підміна товарних позицій). Зазначене випливає зі зібраної податкової інформації, яка міститься у відповідних базах контролюючого органу.

Враховуючи вищенаведене, відсутнє підтвердження фактичного придбання будівельно-монтажних робіт у ТОВ «СУНЕЛ» () у сумі 27148510 грн. в т.ч. ПДВ 4524751,66 грн. (сума без ПДВ 22623758,34 грн.). та їх зв`язок з провадженням господарської діяльності платника податку, та відсутня підстава для включення вартості послуг, без підтвердження відповідними, складеними згідно з чинним законодавством, первинними документами до складу витрати а сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Отже, ТОВ «ОАЗІС» безпідставно включено до складу витрат вартість послуг та ТМЦ згідно актів складених ТОВ «СУНЕЛ» всього у сумі 7697758,33 грн. за І кв. 2022 року та завищено податковий кредит з податку на додану вартість всього у сумі 4 524 752 грн. у тому числі за грудень 2021 року у сумі 1 529 822 грн., за лютий 2022 р. у сумі 2 072 425 грн., за березень 2022 р. у сумі 552533 грн, за червень 2022 р. у сумі 369 972 грн.

Також перевіркою встановлено, що позивачем на порушення вимог п.134.1. ст.134 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755^І (із змінами і доповненнями); п.6, п.7, п.11 Наказу Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за N 27/4248 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» (із змінами і доповненнями), ТОВ «ОАЗІС» завищено собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) (рядок 2050) Звіту про фінансові результати всього у сумі 249041 грн. за І кв. 2022 року, а саме:

Згідно наданих до перевірки документів (договорів, актів виконаних робіт та послуг, прихідних накладних, рахунків, інших первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, аналізів рахунку та оборотно-сальдових відомостях по статтях витрат: рахунку 231 «Основне виробництво», 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками»), встановлено, що у 1 кварталі 2022 року підприємством включено до складу витрат вартість послуг, що не підтверджена відповідними первинними документами по контрагенту ТОВ «ВЕСТА КМД» ().

Перевіркою встановлено, що вищезазначені послуги відображено у бухгалтерському обліку проведенням Дт231 Кт631, Дт901 Кт231 (231 «Основне виробництво», « 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 903 «Собівартість реалізованих робіт і послуг»).

Вартість зазначених послуг було включено до складу собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) (рядок 2050) Звіту про фінансові результати всього у сумі 249041,33 грн за 1 кв 2022 року.

Сума податку на додану вартість 49808,27 грн згідно податкової накладної від 03.08.2021 № 2 на загальну суму 298849,6 грн виписаної ТОВ «ВЕСТА КМД» зі статусом «реєстрацію зупинено», ТОВ «ОАЗІС» не включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість.

До перевірки на підтвердження виконаних будівельно-монтажних робіт не надано актів приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2, накладних на переміщення будівельних матеріалів, чи будь-яких інших документів, в яких було б конкретизовано інформацію які саме будівельно-монтажні роботи виконувались, який їх об`єм і вартість, в результаті чого не можливо пов`язати зазначені роботи з господарською діяльністю підприємства.

Отже, виходячи з вищенаведеного, фактично ТОВ «ОАЗІС» здійснено безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з ТзОВ «Сунел» а ТзОВ «Веста КМД» і складено первинні документи (накладні, податкові накладні), що наведені вище всупереч норм частини першої ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пп. 2.1 і 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

За таких обставин відповідач вважає, що спірні операції між позивачем і його контрагентами не могли та не відбувалися, а складені первинні документи не можуть за своїм змістом підтверджувати їх здійснення. Це в свою чергу впливає на податковий облік і робить неможливим отримання задекларованих позивачем податкових вигод від неіснуючих у дійсності операцій.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОАЗІС» подало відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому зсіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивач, ТОВ «ОАЗІС», зареєстроване як юридична особа .

Між ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (надалі - Замовник) та ТОВ «ОАЗІС» (надалі - Підрядник) укладено ряд договорів на виконання комплексу робіт «під ключ» у магазинах «Сільпо», а саме: №19/03-21 від 19.03.2021, ДУ №1 від 08.04.2021, №02/11-20 від 02.11.2020, №22.02-2021 від 22.02.2021, №02/03-21 від 02.03.2021 року.

Позивачем було вчинено з ТОВ «СУНЕЛ» () ряд правочинів щодо виконання ним комплексу будівельно-монтажних робіт.

Позивачем в основному залучено ТОВ «СУНЕЛ» для проведення сантехнічних, вентиляційних та електромонтажних робіт, які були частиною робіт, що передбачались договорами, укладеними між ТОВ «ОАЗІС» та ТОВ «СІЛЬПО-ФУД».

Так, згідно з договором підряду № 25/03-21 від 25.03.2021 ТзОВ «ОАЗІС» (надалі - Замовник) доручає ТОВ «CУНЕЛ» (Підрядник) виконати комплекс будівельно-монтажних робіт на об`єкті - в магазині «Сільпо», розташованого за адресою: м. Умань, Черкаська обл. вул. Фонтанна, 31а, а Підрядник бере на себе зобов`язання виконати і здати Підряднику роботи на об`єкті Замовника.

Відповідно до договору підряду № 09/07-21 від 09.07.2021 ТзОВ «ОАЗІС» (надалі- Замовник) доручає ТОВ «CУНЕЛ» (Підрядник) виконати комплекс будівельно-монтажних робіт на об`єкті - в магазині «Сільпо», розташованого за адресою: м. Луцьк, вулиця Київський Майдан, 11, а Підрядник бере на себе зобов`язання виконати і здати Підряднику роботи на об`єкті Замовника.

Згідно з договором підряду № 19/08-21 від 19.08.2021 ТзОВ «ОАЗІС» (надалі - Замовник) доручає ТОВ «CУНЕЛ» (Підрядник) виконати комплекс будівельно-монтажних робіт на об`єкті - в магазині «Сільпо», розташованого за адресою: м. Луцьк, проспект Собороності, 22, а Підрядник бере на себе зобов`язання виконати і здати Підряднику роботи на об`єкті Замовника.

Відповідно до договору підряду № 06/09-21 від 06.09.2021 ТзОВ «ОАЗІС» (надалі- Замовник) доручає ТОВ «CУНЕЛ» (Підрядник) виконати комплекс будівельно-монтажних робіт на об`єкті - в магазині «Сільпо», розташованого за адресою: Київська область, Києво-Святонський район, с. Лісники, вул. Ватутіна, а Підрядник бере на себе зобов`язання виконати і здати Підряднику роботи на об`єкті Замовника.

Позивачем до перевірки надано акти приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2, складені ТОВ «СУНЕЛ» на загальну суму 27 148 510 грн. (в тому числі ПДВ 4 524 751,6 грн.).

Виписані ТОВ «СУНЕЛ» податкові накладні на загальну суму 27 148 510 грн., в тому числі ПДВ - 4 524 751,6 грн. зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Позивачем суми ПДВ з вартості будівельно-монтажних робіт відповідно до податкових накладних, які виписані ТОВ «СУНЕЛ» відображено у складі податкового кредиту з ПДВ в наступних податкових деклараціях: грудень 2021 в сумі 1 529 821,66 грн., лютий 2022 в сумі 2 072 425 грн., березень 2022 в сумі 552 533 ,33 грн., червень 2022 в сумі 369 971 ,66 грн.

Згідно наданих позивачем до перевірки документів (договорів, актів виконаних робіт та послуг, прихідних накладних, рахунків, інших первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, аналізів рахунку та оборотно-сальдових відомостях по статтях витрат: рахунку 231 «Основне виробництво», 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками»), встановлено, що у І кварталі 2022 року підприємством включено до складу витрат вартість послуг, що не підтверджена відповідними первинними документами по контрагенту ТОВ «ВЕСТА КМД» ().

Перевіркою встановлено, що вищезазначені послуги відображено у бухгалтерському обліку проведенням Дт231 Кт631, Дт901 Кт231 (231 «Основне виробництво», 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 903 «Собівартість реалізованих робіт і послуг»).

Вартість зазначених послуг було включено до складу собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) (рядок 2050) Звіту про фінансові результати всього у сумі 249 041,33 грн. за І кв. 2022 року.

Сума податку на додану вартість 49 808,27 грн. згідно податкової накладної від 03.08.2021 №2 на загальну суму 298 849,27 грн. виписаної ТОВ «ВЕСТА КМД» зі статусом «реєстрацію зупинено», ТОВ «ОАЗІС» не включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість.

До перевірки на підтвердження виконаних будівельно-монтажних робіт не надано актів приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2, накладних на переміщення будівельних матеріалів, чи будь-яких інших документів, в яких було б конкретизовано інформацію які саме будівельно-монтажні роботи виконувались, який їх об`єм і вартість, в результаті чого не можливо пов`язати зазначені роботи з господарською діяльністю.

В акті перевірки зазначено про порушення ТОВ «ОАЗІС» п. 44.1. ст.44, п. 134.1. ст.134, п. 198.3. п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

Як випливає зі змісту акту від 20.02.2024 №5921/13-01-07-05/30878290, контролюючий орган дійшов висновку, що операції між ТОВ «ОАЗІС» і його контрагентами ТОВ «СУНЕЛ» та ТОВ «ВЕСТА КМД» не носили реального характеру, а лише документувалися для отримання позивачем податкових вигод. За висновками відповідача такі операції насправді не мали місця.

В акті перевірки контролюючий орган виклав висновок про неможливість провадження контрагентами позивача тієї діяльності, яка ними оформлена документально. На обґрунтування цього контролюючий орган зазначає, що на це вказує наявна податкова інформація, яка підтверджує, що відповідна юридична особа ТОВ «СУНЕЛ» не володіє достатньою чисельністю працівників, власними чи орендованими засобами й ресурсами, вона не залучала необхідні ресурси у третіх осіб, а також і не здійснювала документованих робіт.

У зв`язку з чим, враховуючи виявлені порушення, на підставі акта від 20.02.2024 №5921/13-01-07-05/30878290 контролюючим органом було прийнято повідомлення-рішення форми «Р» від 08 березня 2024 року №9607/13-01-07-05, яким ТОВ «ОАЗІС» згідно з п. 44.1. ст.44. п. 198.3. п. 198.6 ст.198 ПК України, збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт послуг) у розмірі чотири мільйони п`ятсот двадцять чотири тисячі сімсот п`ятдесят дві грн. та податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 08 березня 2024 року №9606/13-01-07-05, яким ТОВ «ОАЗІС» згідно з п. 134.1. ст.134 ПК України, збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств, який сплачують інші платники, у розмірі один мільйон чотириста тридцять тисяч чотириста двадцять чотири гривні.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями відповідача, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідачем не наведено обставин та доказів, які б свідчили про штучний характер господарської операції в межах спірних правовідносин, їх невідповідність цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а дії позивача та його контрагента були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (тут і далі у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Пунктом 135.1 статті 135 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Згідно з вимогами підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України - податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться, зокрема, суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

У відповідності до норм п. 198.2 Податкового кодексу України визначено загальне правило віднесення сум податку до податкового кредиту, за яким датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Як визначено п. 198.3 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 Податкового кодексу України, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 Податкового кодексу України.

Крім того, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно з абз. 11 ч. 1 ст. 1 якого первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з ч. 2 цієї ж статті, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відповідно до пп. 14.1.36 Податкового кодексу України, господарська діяльність -діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Первинні документи, створені у письмовій або електронній формі, для цілей оподаткування повинні містити відомості про факти реальної підприємницької, господарської та іншої діяльності, які впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Отже правові наслідки у вигляді виникнення у платника податків права на формування відповідних сум податкових вигод зокрема, шляхом формування податкового кредиту тощо виникають у першу чергу за фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду, наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення відповідних операцій. Наслідки для податкового обліку створює саме фактичний рух активів, що є першочерговою й обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

Недоведеність наявності вказаних умов позбавляє формально складені первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а платника податків права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку.

Розглянувши ж документи, які були складені учасниками відповідних правовідносин із виконання робіт і надання послуг (позивач і його контрагент), суд приходить до переконання, що вони (договори, які вказані вище) є належним доказом досягнення їх сторонами домовленостей щодо здійснення (у відповідності до погоджених умов) конкретних господарських операцій, спрямованих на задоволення їх інтересів та на реалізацію господарської компетенції таких осіб. А первинні документи, які складалися сторонами для підтвердження факту виконання господарських операцій за укладеними договорами та для їх документування, за своїм змістом засвідчують факти виконання відповідних робіт і надання відповідних послуг.

Надаючи оцінку доводам відповідача на заперечення реальності здійснення позивачем задокументованих господарський операцій та на обґрунтування своїх висновків про порушення позивачем податкового законодавства, які були покладені в основу оспорюваних рішень, апеляційний суд зазначає наступне.

Щодо взаємовідносин позивача із ТОВ «СУНЕЛ».

Між ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (надалі - Замовник) та ТОВ «ОАЗІС» (надалі - Підрядник) укладено ряд договорів на виконання комплексу робіт «під ключ» у магазинах «Сільпо», а саме: №19/03-21 від 19.03.2021, ДУ №1 від 08.04.2021, №02/11-20 від 02.11.2020, №22.02-2021 від 22.02.2021, №02/03-21 від 02.03.2021 року.

Крім того, позивачем було вчинено з ТОВ «СУНЕЛ» () ряд правочинів щодо виконання ним комплексу будівельно-монтажних робіт.

Позивачем в основному залучено ТОВ «СУНЕЛ» для проведення сантехнічних, вентиляційних та електромонтажних робіт, які були частиною робіт, що передбачались договорами, укладеними між ТОВ «ОАЗІС» та ТОВ «СІЛЬПО-ФУД».

Так, згідно з договором підряду № 25/03-21 від 25.03.2021 ТзОВ «ОАЗІС» (надалі - Замовник) доручає ТОВ «СУНЕЛ» (Підрядник) виконати комплекс будівельно- монтажних робіт на об`єкті - в магазині «Сільпо», розташованого за адресою: м.Умань, Черкаська обл. вул. Фонтанна, 31а, а Підрядник бере на себе зобов`язання виконати і здати Підряднику роботи на об`єкті Замовника.

Відповідно до договору підряду № 09/07-21 від 09.07.2021 ТзОВ «ОАЗІС» (надалі- Замовник) доручає ТОВ «СУНЕЛ» (Підрядник) виконати комплекс будівельно-монтажних робіт на об`єкті - в магазині «Сільпо», розташованого за адресою: м. Луцьк, вулиця Київський Майдан, 11, а Підрядник бере на себе зобов`язання виконати і здати Підряднику роботи на об`єкті Замовника.

Згідно з договором підряду №19/08-21 від 19.08.2021 ТзОВ «ОАЗІС» (надалі - Замовник) доручає ТОВ «СУНЕЛ» (Підрядник) виконати комплекс будівельно- монтажних робіт на об`єкті - в магазині «Сільпо», розташованого за адресою: м.Луцьк, проспект Собороності, 22, а Підрядник бере на себе зобов`язання виконати і здати Підряднику роботи на об`єкті Замовника.

Відповідно до договору підряду № 06/09-21 від 06.09.2021 ТзОВ «ОАЗІС» (надалі- Замовник) доручає ТОВ «СУНЕЛ» (Підрядник) виконати комплекс будівельно-монтажних робіт на об`єкті - в магазині «Сільпо», розташованого за адресою: Київська область, Києво-Святонський район, с. Лісники, вул. Ватутіна, а Підрядник бере на себе зобов`язання виконати і здати Підряднику роботи на об`єкті Замовника.

Позивачем до перевірки надано акти приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2, складені ТОВ «СУНЕЛ» на загальну суму 27 148 510 грн. (в тому числі ПДВ 4 524 751,6 грн.).

Виписані ТОВ «СУНЕЛ» податкові накладні на загальну суму 27 148 510 грн., в тому числі ПДВ - 4 524 751,6 грн. зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Позивачем суми ПДВ з вартості будівельно-монтажних робіт відповідно до податкових накладних, які виписані ТОВ «СУНЕЛ» відображено у складі податкового кредиту з ПДВ в наступних податкових деклараціях: грудень 2021 в сумі 1 529 821,66 грн., лютий 2022 в сумі 2 072 425 грн., березень 2022 в сумі 552 533 ,33 грн., червень 2022 в сумі 369 971 ,66 грн.

Колегія суддів апеляційного суд зауважує, що наведені вище докази в сукупності підтверджують реальне здійснення документованих господарських операцій, позаяк вони не містять таких істотних дефектів, які би унеможливлювали ідентифікації операції, її змісту та її учасників, а в документованих операціях наявний економічний зміст і відсутні суперечності, які би ставили під сумнів виконання зазначених операцій суб`єктами господарювання (позивачем і його контрагентом).

Зазначені докази можуть засвідчувати дійсних рух активів між учасниками правовідносин і мають під собою раціональне й належне підґрунтя.

Апелянт вказує на те, що ТОВ «СУНЕЛ» віднесений до ризикових платників податків, однак вказане рішення прийнято після укладення договорів підряду з ТОВ «ОАЗІС», а саме 16.02.2022 року.

Що стосується доводів апелянта про анулювання свідоцтва платника ПДВ ТОВ «СУНЕЛ», то суд першої інстанції вірно вказав, що Свідоцтво платника ПДВ ТОВ «СУНЕЛ» анульоване по причині неподання декларацій протягом року лише 19.09.2023, тобто після здійснення господарських операцій позивача з вказаним контрагентом.

Щодо посилань апелянта на те, що ТОВ «СУНЕЛ» останню звітність по ПДВ подано за грудень 2021 року, а за 2021 -2023 р.р. декларації по податку на прибуток не подано, то апеляційний суд погоджується із доводами позивача про те, що господарські відносини між позивачем та ТОВ «СУНЕЛ» відбулись в період березня - листопада 2021 року та, окрім цього позивач не може нести відповідальність за свого контрагента, у випадку неподання ним податкових декларацій до органів ДПС.

Щодо доводів апелянта про очевидну недостатність ресурсів для виконання ТОВ «СУНЕЛ» усіх декларованих робіт (на користь позивача), то суд першої інстанції вірно вказав, що такі висновки відносяться до категорії припущень.

Вказані висновки про відсутність у контрагента позивача трудових та матеріально-технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в базі даних ДПС, проте така податкова інформація, носить виключно інформативний характер.

Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган, а може свідчити, наприклад, про певні порушення зі сторони відповідних контрагентів при веденні податкового обліку чи оформленні загалом власної господарської діяльності (що не є тотожним висновку про неможливість здійснення тих чи інших операцій, які в реальності можуть відбуватися).

Контролюючим органом не було доведено на підставі належних та допустимих доказів, що наявні у контрагентів позивача власні чи залучені в будь-який спосіб трудові та матеріально-технічні ресурси були справді недостатніми для проведення господарської діяльності з виконання робіт (надання послуг), які обумовлені укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано відповідних доказів, які би беззаперечно свідчили про протиправну поведінку контрагентів і про обізнаність платника податків (позивача) щодо такої поведінки, підтверджували би злагодженість дій між ними (контрагентами й позивачем при вчиненні відповідних порушень).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 зазначила, що відсутність у контрагентів трудових чи матеріальних ресурсів для здійснення господарської діяльності, не виключають можливість виконання господарської операції, не спростовують обставин поставки товару, адже така діяльність може здійснюватися не лише за рахунок власних ресурсів, але й за рахунок ресурсів, що належать іншим особам (найманих ресурсів).

Отже, сама по собі недостатність персоналу, відсутність власних транспортних засобів, виробничо-складських приміщень не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань за укладеними договорами. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23.09.2024 року у справі №380/21313/23.

Щодо взаємовідносин позивача із ТОВ «ВЕСТА КМД».

Згідно наданих позивачем до перевірки документів (договорів, актів виконаних робіт та послуг, прихідних накладних, рахунків, інших первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, аналізів рахунку та оборотно-сальдових відомостях по статтях витрат: рахунку 231 «Основне виробництво», 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками»), встановлено, що у І кварталі 2022 року підприємством включено до складу витрат вартість послуг, що не підтверджена відповідними первинними документами по контрагенту ТОВ «ВЕСТА КМД» ().

Перевіркою встановлено, що вищезазначені послуги відображено у бухгалтерському обліку проведенням Дт231 Кт631, Дт901 Кт231 (231 «Основне виробництво», 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 903 «Собівартість реалізованих робіт і послуг»).

Вартість зазначених послуг було включено до складу собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) (рядок 2050) Звіту про фінансові результати всього у сумі 249 041,33 грн. за І кв. 2022 року.

Сума податку на додану вартість 49 808,27 грн. згідно податкової накладної від 03.08.2021 №2 на загальну суму 298 849,27 грн. виписаної ТОВ «ВЕСТА КМД» зі статусом «реєстрацію зупинено», ТОВ «ОАЗІС» не включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість.

Крім цього, апелянт вказує на нібито очевидну недостатність ресурсів для виконання контрагентами робіт (на користь позивача).

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що такі висновки відносяться до категорії припущень, оскільки висновки про відсутність у контрагентів позивача трудових та матеріально- технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в базі даних ДПС, проте така податкова інформація, носить виключно інформативний характер.

Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган, а може свідчити, наприклад, про певні порушення зі сторони відповідних контрагентів при веденні податкового обліку чи оформленні загалом власної господарської діяльності (що не є тотожним висновку про неможливість здійснення тих чи інших операцій, які в реальності можуть відбуватися).

Контролюючим органом не було доведено на підставі належних та допустимих доказів, що наявні у контрагентів позивача власні чи залучені в будь-який спосіб трудові та матеріально-технічні ресурси були справді недостатніми для проведення господарської діяльності з виконання робіт (надання послуг), які обумовлені укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано відповідних доказів, які би беззаперечно свідчили про протиправну поведінку контрагентів і про обізнаність платника податків (позивача) щодо такої поведінки, підтверджували би злагодженість дій між ними (контрагентами й позивачем при вчиненні відповідних порушень).

На час складення відповідного акту за результатами перевірки та прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень відповідачем не тільки не було здобуто належних, допустимих і достовірних доказів, які би обґрунтовано засвідчували порушення зі сторони платників податків, а й не доведено наявності підстав для відповідальності позивача за такі порушення.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування витрат чи податкового кредиту, а тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Указана позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема в постановах від 20.03.2020 року у справі №813/5407/15, від 16.04.2020 року у справі №810/3443/18, від 30.09.2021 року у справі № 400/1986/19.

У постанові Верховного Суду від 23.09.2024 у справі №380/21313/23 колегія суддів зазначила, що сама по собі недостатність персоналу, відсутність власних транспортних засобів, виробничо-складських приміщень не може свідчити про відсутність адміністративно- господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань за укладеними договорами.

Отже, контролюючий орган при оцінці реальності господарської операції не може посилатися на оціночні судження про те, що певна кількість осіб не може виконати певний обсяг господарських операцій.

Щодо посилань апелянта на податкову інформацію, яка використана контролюючим органом в ході проведення перевірки позивача, то апеляційний суд зауважує, що за відсутності відповідних доказів, які беззаперечно могли б свідчити про неможливість виконання операції або про її невиконання контрагентами, платник не може бути позбавлений можливості відображення такої операції у своєму податковому обліку.

Податкова інформація є лише підставою для поглибленої документальної перевірки платників на предмет фактичності правовідносин між ними. Наявна в контролюючого органу податкова інформація в інформаційно-аналітичних базах, на підставі якої встановлено факти, які свідчать про нереальність потенційно здійсненних господарських операцій платника з його контрагентами, зокрема, за ланцюгом постачання, не є належним доказом у справі, оскільки не має статусу первинного документа, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків. Будь-яке автоматизоване зіставлення чи дані, отримані з автоматизованих систем контролюючого органу, не є належними доказами в контексті процесуального закону. Автоматизоване зіставлення задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись належними доказами.

Щодо посилань апелянта про неналежне відображення господарських операцій у податковому обліку контрагентами позивача та суб`єктами господарювання, з якими мали відносини контрагенти позивача та на окремі недоліки в оформленні первинних документів платника податків, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що Верховним Судом сформована усталена судова практика про те, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про отримання необґрунтованої податкової вигоди добросовісним платником ( постанови від 16.05.2024 у справі № 420/4433/23, від 17.07.2019 у справі № 826/18656/14, від 18.07.2019 у справі №805/4535/16-а, від 10.04.2020 у справі № 815/4453/14, від 26.05.2021 у справі №380/2404/20, від 15.02.2023 у справі № 803/1810/16) .

Також , у постанові Верховного Суду від 20.09.2024 у справі № 1.380.2019.002186 колегія суддів не погодилась з твердженням відповідача про нереальність господарських операцій позивача із зазначеними контрагентами з підстав неналежного відображення таких операцій у податковому обліку контрагентами позивача та суб`єктами господарювання, з якими мали відносини контрагенти позивача, оскільки, як зазначалось раніше, платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів та інших суб`єктів господарювання у ланцюгу постачання. Якщо контрагент позивача в подальшому не дотримувався у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні на підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Суд не прийняв до уваги посилання податкового органу на окремі недоліки в оформленні первинних документів платника податків, оскільки формальні недоліки в первинних документах повинні оцінюватися в сукупності з іншими обставинами справи. Перевагу необхідно надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту. Первинні документи повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - змісту робіт, послуг, використаних матеріалів, робіт, тощо. При цьому, сама собою наявність, або відсутність окремих документів, а також помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю, мали місце.

Щодо непроведення контролюючим органом перевірок та/або зустрічних звірок щодо контрагентів позивача.

Так, у постанові від 03.09.2019 у справі №810/3790/17 Верховний Суд вказав, що стверджуючи про порушення контрагентами податкового законодавства, контролюючий орган повинен був провести зустрічні звірки з метою документального підтвердження спірних господарських відносин, а також підтвердження виду, обсягу, характеру операцій та повноти розрахунків, для з`ясування їх реальності та правомірності відображення в обліку платника податків.

Проте, доказів проведення перевірок та/або зустрічних звірок щодо контрагентів позивача матеріали справи не містять.

Апеляційний суд зауважує, що фактично усі доводи апелянта обґрунтовані оцінкою діяльності контрагентів позивача, припущеннях та висновки податкового органу ґрунтуються на аналізі наявності у нього інформації, а не шляхом безпосереднього дослідження конкретних правовідносин у частині дійсної можливості чи неможливості здійснення певних господарських операцій.

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції вірно висновував, що відповідачем не наведено обставин та доказів, які б свідчили про штучний характер господарської операції в межах спірних правовідносин, їх невідповідність цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а дії позивача та його контрагента були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

На час складення відповідного акту за результатами перевірки та прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень відповідачем не тільки не було здобуто належних, допустимих і достовірних доказів, які би обґрунтовано засвідчували порушення зі сторони платників податків, а й не доведено наявності підстав для відповідальності позивача за такі порушення.

Також апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що самі по собі порушення податкового законодавства, допущені постачальником у ланцюгу постачання товарів/робіт/послуг (навіть у разі їх існування), тягнуть негативні наслідки саме для такого постачальника та не можуть автоматично впливати на право позивача (який не був безпосереднім учасником відповідних правовідносин) на віднесення до складу податкового кредиту сум сплаченого податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків (позивача) з недобросовісними платниками податків із метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями цих осіб чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для висновку про необґрунтованість податкової вигоди.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 06.06.2023 по справі №820/7010/16 вказав, що платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Якщо контрагенти позивача або суб`єкти господарювання, з якими мали відносини контрагенти позивача, в подальшому не дотримувалися у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них.

У даному ж випадку, відсутні які-небудь достовірні свідчення про те, що ТОВ «ОАЗІС» було обізнане або навіть могло бути обізнане з неналежною діяльністю ТОВ «СУНЕЛ» та ТОВ «ВЕСТА КМД» чи їх дальших контрагентів.

Крім цього, під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, представник відповідача вказав, що позивач не надав ні в суді першої, ні апеляційної інстанції докази того, що замовник будівельних робіт погоджував позивачу виконання цих робіт субпідрядниками.

Апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки в акті перевірки позивача від 20.02.2024р. не вказано, що мало місце не надання позивачем під час перевірки первинних документів, які підтверджують, що замовник будівельних робіт погоджував повивачу виконання цих робіт субпідрядниками.

Відтак дані обставини і не були згідно змісту Акту перевірку підставою для встановлених порушень податкового законодавства.

Щодо висновку експерта №15 ТзОВ «Судово-експертного бюро України» за результатами проведення судово-економічної експертизи за заявою адвоката Адвокатського бюро «СТЕЦЬ СИНИ І ПАРТНЕРИ» Стеця Ростислава Ярославовича від 06.08.2024 року.

Судовим експертом Бурдьо Іриною Михайлівною зроблено наступні висновки:

1.Наданим на дослідження договором №29-07/1 від 29.07.2021 та первинною звітною документацією (ф.КБ-3та КБ-2в) від 29.10.2021 підтверджується документально здійснення ТОВ «ОАЗІС» господарських операцій з придбання робіт у ТОВ «ВЕСТА КМД» на загальну суму у 298849,60 грн., в тому числі вартість без ПДВ - 249041,33 грн., сума ПДВ - 49808,27 грн.

2.Поданими на дослідження первинними документами та обліковими регістрами ТОВ «ОАЗІС» підтверджується використання в господарській діяльності підприємства, зокрема в оподатковуваних операціях, робіт, придбаних у ТОВ «СУНЕЛ».

3.Поданими на дослідження первинними документами, які є підставою визнання доходів та витрат, а також належно зареєстрованими податковими накладними, підтверджується обґрунтованість включення ТОВ «ОАЗІС» вартісних показників господарських операцій з придбання робіт у ТОВ «СУНЕЛ» до складу витрат в сум i 7697758,33 грн. та податкового кредиту в сумі 4524752,00 грн.

4.Керуючись межами компетенції судового експерта та чинними методичними рекомендаціями висновки акту «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ОАЗІС», , тел.: 82, з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.07.2021 по 31.12.2023, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.07.2021 по 31.12.2023» від 20.02.2024 №5921/13-01 -07-05/30878290, щодo заниження ТОВ «ОАЗІС» податку на прибуток у 1430424 грн. та податку на додану вартість в сумі 4524752,00 грн. документально не підтверджуються.

Вказане обґрунтовується відсутністю у акті перевірки посилань на первинні документи та облікові регістри, а також результати зустрічних звірок, які можуть бути об`єктами дослідження чи джерелами інформації судового експерта, та даними яких підтверджуеться фіктивність (нереальність) операцій, здійснених між ТОВ «OAЗІС» та ТОВ «СУНЕЛ».

На дослідження експерту позивачем було надано договір №29-07/1 від 29.07.2021, укладений між ТОВ «ВЕСТА КМД» (надалі - Підрядник) та ТОВ «ОАЗІС» (надалі - Замовник), предметом якого було зобов`язання Підрядника за завданням Замовника виконати на об`єкті «Реконструкція приміщень існуючого магазину продовольчих товарів по вул. Велика Фонтанна, 31А в м. Умань, Черкаської області» роботи по підвищенню межі вогнестійкості металевих конструкцій, включаючи поставку необхідних матеріалів та комплектуючих на загальну суму 298 849,60 грн. в тому числі ПДВ - 49 808,27 грн.

На підтвердження виконання умов вищевказаного договору на дослідження надано довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати та акт приймання виконаних будівельних робіт від 29.10.2021 на суму 298 849,60 грн., в тому числі ПДВ - 49 808,27 грн.

Оплата вартості виконаних ТОВ «ВЕСТА КМД» робіт в сумі 298 849,60 грн. проведена ТОВ «ОАЗІС» на підставі платіжної інструкції №3152 від 03.08.2021 року.

Вартісні показники господарської операції, задокументовані у вищевказаному акті та платіжній інструкції, відображені також на рахунку бухгалтерському ТОВ «ОАЗІС» 63 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками», який призначений для ведення обліку розрахунків з постачальниками та підрядниками за одержані товарно-матеріальні цінності, виконані роботи і надані послуги.

Таким чином, судом встановлено, що вищевказаний висновок експерта підтверджує проведення господарських операцій між позивачем та його контрагентами ТОВ «СУНЕЛ», ТОВ «ВЕСТА КМД».

Апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутня ухвала про призначення судово-економічної експертизи за клопотанням сторін або ініціативи суду.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 101 КАС України висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з ч.1 та ч.6 ст.104 КАС України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Верховний Суд у постанові від 21 травня 2020 року у справі №810/4566/17 сформував висновок, відповідно до якого, судова експертиза може проводитись як на підставі рішення суду, так і за ініціативою сторін процесу. При цьому, таку експертизу мають право проводити державні спеціалізовані установи, а також окремі судові експерти, що не є працівниками цих установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань.

Аналогічна позиція викладена також Верховним Судом у постанові від 19.03.2023 у справі № 380/14196/21.

Апеляційний суд погоджується із доводами позивача, що контролюючим органом не наведено суду жодних переконливих та достатніх аргументів і доказів, які б вказували на те, що господарські відносини позивача з його контрагентами не існували, що підтверджується наступним:

-контролюючий орган не провів жодних заходів податкового контролю щодо контрагентів позивача, щоб встановити і стверджувати, що господарські операції не мали місця;

-зустрічні звірки щодо контрагентів позивача контролюючим органом не проводились;

-планові, позапланові перевірки щодо контрагентів позивача контролюючим органом не проводились;

-позовні заяви до суду про визнання недійсними угод, які укладались позивачем з його контрагентами контролюючим органом не подавались;

-контролюючим органом не надано доказів відсутності адміністративно- господарських можливостей у контрагентів позивача;

-контролюючим органом не надано доказів, що позивач не отримав відповідний економічний результат внаслідок взаємовідносин з контрагентами, не використав їх в своїй господарській діяльності чи не отримав дохід.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виявлені в ході перевірки порушення не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятих відповідачем рішень згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 08 березня 2024 року №9607/13-01-07-05 та №9606/13-01-07-05 вказаним вище критеріям не відповідають, тому є протиправними та підлягають скасуванню, а адміністративний позов задоволенню з наведених вище підстав.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року у справі №380/7998/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 08.05.2025