Справа № 460/16051/24
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 травня 2025 року м. РівнеСправа №460/16051/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач), у якому просить:

визнати неправомірним дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та щодо незарахуванні до страхового стажу періодів роботи на території російської федерації;

зобов`язати відповідача призначити, провести нарахування та виплачувати позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 30.09.2024, зарахувавши до страхового стажу періоди її роботи на території російської федерації з 01.11.1996 по 15.01.2001, з 01.01.2015 по ІІ квартал 2022 року, а також врахувавши при обчисленні пенсії її заробітну плату за цей період.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має статус потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, постійно проживає на території радіоактивного забруднення. 30.09.2024 позивач звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення їй як особі, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії, пенсії із зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Проте, відповідачем відмовлено в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, визначених ч. 2 ст. 55 вищевказаного Закону, оскільки відсутній період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 - 4 роки, а також відсутності необхідної кількості років страхового стажу. Позивач вважає, що з отриманням статусу потерпілої від наслідків Чорнобильської катастрофи, який підтверджується відповідним посвідченням категорії 4, вона набула право на отримання пенсії із зменшенням пенсійного віку у відповідності до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали Чорнобильської катастрофи. Позивач зазначила, що факт її проживання в с. Великі Селища Березнівського (нині Рівненського) району Рівненської області, яке відносилося до зони посиленого радіологічного контролю, у період з 28.06.1985 по даний час підтверджується довідкою виконавчого комітету Соснівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 05.05.2023 №786, а також рішенням суду у справі №555/1883/23 - у період з 26.04.1986 по 21.06.1991. Позивач зауважила, що оскільки пенсійний вік особи може бути знижено лише за однією підставою, тобто або за періодом проживання, роботи в зоні гарантованого добровільного відселення, або за період проживання та роботи в зоні посиленого радіологічного контролю, то з врахуванням зазначених періодів, вона набула право на зниження пенсійного віку. Позивач зазначила, що вона набула право на пенсію у 2020 році до припинення участі рф (у 2023 році) та України (у 2022 році) в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому незарахування до страхового стажу періодів її трудової діяльності на території рф з 01.11.1996 по 15.01.2001 та з 01.01.2015 по ІІ квартал 2022 року є протиправним. Вважає, що набула право на отримання пенсії із зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали Чорнобильської катастрофи, оскільки станом на 01.01.1993 прожила на забрудненій території понад 4 роки та має необхідну кількість страхового стажу (22 роки), а тому відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушив гарантоване державою право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою від 06.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Встановлено строк для подання відзиву.

Відповідач подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Зокрема, зазначив, що 28.08.2024 позивач звернулася із заявою та документами до територіального органу ПФУ про призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області було розглянуто заяву Позивача і долучені до заяви документи, та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується рішенням від 04.09.2024 № 53. Зауважив, що відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише тим особам, які постійно проживали або працювали в зазначеній зоні з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31.07.1986 незалежно від часу проживання в цей період. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 позивач має статус особи, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4. Згідно з довідкою № 786 від 05.05.2023 виконавчого комітету Соснівської селищної ради Рівненського району, Рівненської області позивач проживала і зареєстрована в с. Великі Селища, Березнівського району, Рівненської області з 28.06.1985 по даний час, що відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Однак, довідка від 05.05.2023 №786 про місце проживання в селі Великі Селища Рівненської області з 28.06.1986 по теперішній час не підтверджує період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю, оскільки за даними довідки від 20.03.2007 №117 позивач працювала з 01.11.1996 по 15.01.2001 на території російської федерації. Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 21.09.2023 у справі №555/1883/23 встановлено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення в с. Великі Селища, Березнівського району, Рівненської області з 26.04.1986 по 21.06.1991. Відповідач вказує, що Порядок № 22-1 передбачає вичерпний перелік документів, якими підтверджуються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення права громадян, що потерпіли від Чорнобильської катастрофи, на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. При цьому рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, у вказаному переліку відсутнє. Тому відповідач вважає, що факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення в с. Великі Селища, Березнівського району, Рівненської області з 26.04.1986 по 21.06.1991, не може бути підтверджений судовим рішенням. Згідно з даними довідки № 18 від 27.04.2023 колективного підприємства Рівненська швейна фабрика позивач з 01.08.1984 по 21.06.1991 працювала на Рівненській швейній фабриці, м. Рівне, чиста зона. Постійне місце роботи позивача нерозривно пов`язане з його постійним місцем проживання, відтак факт роботи на Рівненській швейній фабриці, м. Рівне, заперечує факт проживання його у зоні гарантованого добровільного відселення в (с. Великі Селища) в даний період. Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону, з урахуванням зменшення на кількість років зменшення пенсійного віку, становить 22 роки (27-5). Страховий стаж позивача становить 18 років 10 місяців 11 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи в російській федерації з 01.11.1996 по 15.01.2001 згідно з довідкою 20.03.2007 №117, оскільки з 11.06.2022 російська федерація вийшла з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 в односторонньому порядку. У зв`язку з цим, пенсії громадянам, які проживали / працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом № 1058-IV. Звертає увагу суду, що під час дії Угоди у позивача не виникло права на пенсію. Звернення за пенсією відбулося вже після припинення дії Угоди, тому її норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Враховуючи вищезазначене, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, як потерпілій від аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку із непідтвердженням проживання (роботи) станом на 01.01.1993 не менше 4 років в зоні посиленого радіологічного контролю, та у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 22 роки. Відповідач вважає, що він діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Великі Селища Березнівського (нині Рівненського) району Рівненської області.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 01.12.2008 Рівненською обласною державною адміністрацією, ОСОБА_1 є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 4).

Згідно з довідкою від 05.05.2023 №786, виданою виконавчим комітетом Соснівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, позивач проживає в с. Великі Селища Рівненського району Рівненської області з 28.06.1985 по даний час.

Крім того, рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 21.09.2023 у цивільній справі №555/1883/23, яке набрало законної сили 24.10.2023, встановлено факт постійного проживання позивача в с. Великі Селища Березнівського (нині Рівненського) району Рівненської області у період з 26.04.1986 по 21.06.1991.

30.09.2024 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 4 роки відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Листом від 30.10.2024 №12555-11700/M-02/8-1700/24 відмовлено у призначенні позивачу пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, визначених ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а також відсутністю необхідного страхового стажу 22 роки. Згідно з даними підсистеми "Звернення" ІКІС ПФУ, 19.10.2023, 31.10.2023 та 28.08.2024 позивач подавала заяви про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". До відома: за наявності права на повне зниження пенсійного віку (на 5 років) відповідно до статті 55 вказаного Закону (4 категорія), особи набувають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 55 років (60 - 5) за наявності необхідного страхового стажу. Необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 вищевказаного Закону, зменшений на 5 років зменшення пенсійного віку, становить 22 роки (27 років (необхідний страховий стаж при призначенні пенсії за віком у період 01.01.2020 по 31.12.2020) - 5 років (зменшення загального пенсійного віку та відповідного страхового стажу)). Згідно з матеріалами справи, тривалість страхового стажу позивача визначена на підставі наданих нею документів та відомостей реєстру застрахованих осіб, становить 18 років 10 місяців 11 днів (стаж зараховано по 30.06.2008). До відома: згідно з Порядком № 22-1, особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, передбачені Порядком № 637, а за періоди роботи після 01 січня 2004 року додатково надається інформація, отримана органами, що призначають пенсію, від відповідних фондів держав - учасниць міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення (в довільній формі) про сплату страхових внесків. Інформація від компетентних органів щодо сплати внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до органів пенсійного фонду російської федерації за періоди роботи позивача з 01.01.2004 на підприємствах, які зареєстровані на території російської федерації, відсутня. Повідомлено, що 11.06.2022 російська федерація вийшла із зазначеної вище Угоди в односторонньому порядку. З 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 Україна вийшла з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москва. З огляду на викладене, до страхового стажу не зараховано період роботи в російській федерації з 01.11.1996 по 15.01.2001, згідно з довідкою від 20.03.2007 №117. Також відсутні підстави для зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача на території російської федерації у 2015-2022 роках (як позивач зазначає у зверненні). Згідно з довідкою виконавчого комітету Соснівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 05.05.2023 № 786 позивач зареєстрована та проживає з 28.06.1986 по цей час в селі Великі Селища (територія відноситься до зони посиленого радіологічного контролю). Разом з тим, згідно з довідкою Колективного підприємства "Рівненська швейна фабрика від 27.04.2023 № 18 позивач працювала на вказаному підприємстві з 01.08.1984 по 21.06.1991 (територія не належить до забрудненої зони); згідно з довідкою від 20.03.2007 №117 позивач працювала з 01.11.1996 по 15.01.2001 на території російської федерації (не відноситься до забрудненої зони), що суперечить відомостям, зазначеним у довідці про місце проживання від 05.05.2023 № 786. Зауважено, що будь-яких зобов`язань щодо призначення позивачу пенсії за віком на умовах статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" рішенням Березнівського районного суду від 21.09.2023 у справі №555/1883/23 на органи Пенсійного фонду не покладено. Крім того, Порядком №22-1 не передбачено подання судового рішення про встановлення факту проживання на радіоактивно забруднених територіях, як документа для визначення права на призначення пенсії за віком на умовах статті 55 вищевказаного Закону. Враховуючи вимоги статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та матеріали справи, права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку як особа, потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, позивач не має через відсутність факту постійного проживання/постійної роботи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років та необхідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку (22 роки).

Вважаючи протиправними дії органу Пенсійного фонду щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі Закон №796-XII).

Відповідно до абз. 4 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

В примітці до п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII).

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони посиленого радіологічного контролю з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 4 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 2 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 3 повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 5 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії не може перевищувати 5 років.

Оцінюючи обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності у неї права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, суд враховує, що згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення; для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування; для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Житомирською або Київською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Статтею 65 Закону №796-ХІІ визначено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України (ч. 1). Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій (ч. 4).

Позивачем до позовної заяви додано посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) серії НОМЕР_1 , видане 01.12.2008 Рівненською обласною державною адміністрацією, відповідно до якого пред`явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ.

Згідно з п. 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 18.06.1991 №44 (яка була чинною на момент видачі позивачу посвідчення), громадянам, віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В - громадянина, який постійно працює і проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими чинним законодавством.

За змістом п. 2 п. 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 (далі Порядок №551), яка чинна на сьогодні, посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадян, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружин (чоловіків) померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, а також опікунам дітей (на час опікунства) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Закон), іншими актами законодавства.

Викладене кореспондується зі змістом частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ, згідно з якою посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №551 чітко визначено, що саме посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а (№К/9901/1087/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відтак, надаючи особі посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи держава визнає за нею право на пільги, встановленні чинним законодавством для власників такого посвідчення.

Велика Палата Верховна Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 зазначила, що: …право на пенсію відповідно до Закону № 796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що наявність у позивача посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) серії НОМЕР_1 підтверджує той факт, що ОСОБА_1 з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року постійно проживала або постійно працювала чи постійно навчалася у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років, що дає їй право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі і на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Вказане посвідчення на момент прийняття цього судового рішення є чинним, у судовому порядку недійсним не визнавалося, а відтак, підлягає врахуванню органом Пенсійного фонду при призначенні позивачу пенсії.

При цьому, покликання відповідача на те, що період проживання (роботи) в зоні посиленого радіологічного контролю становить станом на 01.01.1993 менше 4 років, суд вважає безпідставними, оскільки питання проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 вирішувалося при наданні їй статусу потерпілої особи.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постанові від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20.

Суд встановив, що згідно з довідкою від 05.05.2023 №786 позивач проживала з 26.04.1986 по день видачі довідки (05.05.2023) в с. Великі Селища Березнівського (нині Рівненського) району Рівненської області.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 с. Великі Селища Березнівського району Рівненської області відноситься до 4 зони посиленого радіологічного контролю.

При цьому, суд враховує, що пунктом 2 розділу І Закону України від 28.12.2014 №76-VIII у статтю 2 Закону України Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи від 27.02.1991 №791а-ХІІ внесено зміни, якими абзац 5 частини другої статті 2 цього закону виключено. Зазначені зміни набрали законної сили з 01.01.2015.

Отже, з 01.01.2015 зона посиленого радіоекологічного контролю виключена з переліку зон радіоактивного забруднення територій, визначених Законом України Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи від 27.02.1991 №791а-ХІІ.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 15 Закону №796-ХІІ підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, факт проживання особи на території зони посиленого радіологічного контролю засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17, від 10.04.2019 у справі №162/760/17 та постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17, від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.

В матеріалах справи відсутні докази визнання довідки органу місцевого самоврядування від 05.05.2023 №786 недійсною. Отже у суду відсутні сумніви щодо достовірності вказаної інформації.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази проживання позивача не на території с. Великі Селища Березнівського Рівненської області у період з 26.04.1986 по 21.06.1991, а тому покликання відповідача на те, що в цей період позивач, працюючи на Рівненській швейній фабриці, проживала в такому населеному пункті (м.Рівне), територія якого не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, є лише його припущенням.

Верховний Суд у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20 зазначив, що …дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Крім того, рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 21.09.2023 у цивільній справі №555/1883/23, яке набрало законної сили 24.10.2023, встановлено факт постійного проживання позивача в с. Великі Селища Березнівського (нині Рівненського) району Рівненської області у період з 26.04.1986 по 21.06.1991.

Враховуючи встановленні судовим рішенням у справі №555/1883/23 обставини, суд оцінює критично твердження відповідача, викладене в спірному рішенні, про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку як потерпілій від Чорнобильської катастрофи, з урахуванням такого судового рішення.

Суд нагадує відповідачу, що згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак, фактично ігноруючи обставини, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, та всупереч висновкам суду в такому рішенні, відповідач продовжує стверджувати про відсутність у позивача необхідної кількості років проживання у зоні посиленого радіологічного контролю та про наявність у неї строку проживання у такій зоні станом на 01.01.1993 менше 4 років.

У зв`язку з цим, суд наголошує відповідачу - суб`єкту владних повноважень, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Конституційний Суд України, розглядаючи справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Суд зауважує, що орган Пенсійного фонду при визначенні права особи на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ не наділений повноваженнями зараховувати чи не зараховувати періоди проживання такої особи на території зон радіоактивного забруднення, а лише враховувати періоди її проживання на такій території, які вказані в належно оформлених документах, зазначених в ч. 3 та ч. 4 ст. 15 Закону №796-ХІІ, або встановлені судовим рішенням.

Крім того, за доводами відповідача, відповідно до наданих документів позивач у період з 01.11.1996 по 15.01.2001 працювала на території російської федерації в м. Бодайбо Іркутської області, тобто фактично позивач проживала не на території зони посиленого радіоекологічного контролю. Такі доводи підтверджуються наданими позивачем довідками від 24.04.2020 вих.№333 та від 20.03.2007 вих.№117, за змістом яких позивач в період з 01.11.1996 по 15.01.2001 працювала на території російської федерації в м. Бодайбо Іркутської області.

Суд зауважує, що навіть за умови неврахування до періоду проживання позивача на території забрудненої зони періоду з 01.11.1996 по 15.01.2001 (період роботи в рф), сукупний період постійного проживання позивача с. Великі Селища Березнівського Рівненської області, яке відноситься до 4 зони посиленого радіоекологічного контролю, у періоди з 26.04.1986 по 30.10.1996 (10 років 6 місяців 5 днів) та з 16.01.2001 по 31.12.2014 (13 років 11 місяців 16 днів) становить понад 24 роки, що є достатнім та дає позивачу право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку додатково на 1 рік за повні 3 роки проживання в такій зоні, але не більше 5 років.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постанові від 08.06.2022 у справі № 380/7535/21.

Водночас, проживання позивача на території 4 зони посиленого радіологічного контролю у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 (незалежно від часу проживання в цей період) дає їй право на зменшення пенсійного віку на 2 роки (початкова величина) при призначенні пенсії за віком.

Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, довідки органу місцевого самоврядування, а також судового рішення у справі №555/1883/23, які підтверджують факт проживання позивача у період з моменту аварії на ЧАЕС по 31.12.2014 на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) понад 24 роки, суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ (2 роки початкова величина; 3 роки додатково за повних 9 років проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю).

З огляду на встановлені обставини, суд вважає необґрунтованими доводи ГУ ПФУ в Рівненській області про відсутність у позивача необхідного періоду проживання на території радіоактивно забрудненої зони.

Частиною третьою статті 55 №796-XII визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

При цьому, частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ обумовлено, що особам, з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абз. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №1058-ІV).

Враховуючи вимоги Законів №796-XII та №1058-ІV, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 5 років позивач набуває в 55 років та за наявності страхового стажу (на момент досягнення 55-го віку) 22 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (30.09.2024) вона досягла віку 58 років 10 місяців 12 днів.

Отже в досліджуваній ситуації виконано такі умови для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, як досягнення особою відповідного віку та наявність необхідного терміну проживання в радіоактивно забрудненій зоні.

Перевіряючи наявність у позивача необхідної кількості страхового стажу для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, суд встановив та врахував таке.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За приписами статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно зі ст. 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV врегульовано Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1).

Підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку 22-1 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637).

Згідно з п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених правових норм слідує, що документами, які підтверджують трудовий стаж, є трудова книжка із записом про характер виконуваної роботи та уточнююча довідка, яка видається у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію.

Тому необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки, відповідних записів у ній або якщо в ній містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

За змістом листа відповідача від 30.10.2024 №12555-11700/M-02/8-1700/24 страховий стаж позивача складає 18 років 10 місяців 11 днів, при цьому до страхового стажу позивача не зараховано періоди її трудової діяльності з 01.11.1996 по 15.01.2001, а також з 01.01.2015 по ІІ квартал 2022 року на території російської федерації, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Суд встановив, що згідно з розрахунком страхового стажу позивача (форма РС-право) органом Пенсійного фонду зараховано до її страхового стажу період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та догляд за дитиною, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення нею 12 років, з 22.06.1991 по 23.06.2000.

Частиною третьою статті 56 Закону №1788-ХІІ встановлено, що до стажу роботи зараховується тимчасова непрацездатність, що почалася у період роботи (пункт е) та час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку (пункт ж).

Водночас, відповідно до статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 30 Закону №796-XII потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, зарахування до стажу роботи одному з батьків часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею віку 12 років.

Тобто, до спеціального стажу, що дає право на пенсію, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, а за дитиною, потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення нею 12-річного віку.

Отже матеріалами справи підтверджується, що не зарахований відповідачем період роботи позивача в рф (з 01.11.1996 по 15.01.2001) частково охоплюються зарахованим до її загального та спеціального страхового стажу роботи періодом догляду за дитиною, потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення нею 12-річного віку (з 22.06.1991 по 23.06.2000).

Таким чином, позивачу фактично не зараховано до страхового стажу лише періоди роботи з 24.06.2000 по 15.01.2001 (0 років 6 місяців 23 дні) та з 01.01.2015 по ІІ квартал 2022 року, тобто по 30.06.2022 (7 років 6 місяців).

У відзиві відповідач зазначив, що на момент звернення позивача до органу Пенсійного фонду із заявою щодо призначення пенсії за віком (30.09.2024) Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення є нечинною, оскільки з 29.11.2022 Україна (постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328), а з 01.01.2023 російська федерація припинили участь в такій Угоді.

Позивач у позовній заяві зазначив про необґрунтованість таких доводів відповідача як на підставу неможливості зарахування до його страхового стажу вищевказаних періодів роботи на території російської федерації, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення набрала чинності лише 02.12.2022, натомість у зазначені періоди роботи позивача така Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.

Оцінюючи такі доводи позивача, суд враховує, що стаж її роботи на території російської федерації 8 років 0 місяців 23 дні набутий в період дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (з 24.06.2000 по 15.01.2001 та 01.01.2015 по 30.06.2022), а тому повинен обчислюватися відповідно до умов такої Угоди.

Згідно абзаців 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Згідно із статтею 2 федерального закону російської федерації №173-ФЗ від 17.12.2001 Про трудові пенсії в російській федерації, який застосовувався до 01.01.2015 року, страховий стаж - та, що враховується при визначенні права на трудову пенсію, сумарна тривалість періодів роботи та (або) іншої діяльності, протягом якої сплачувались страхові внески до пенсійного фонду російської федерації, а також інші періоди, що зараховуються до страхового стажу.

Відповідно до частини першої статті 10 наведеного вище федерального закону №173-ФЗ до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території російської федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до пенсійного фонду російської федерації.

При підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного закону, до реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до федерального закону від 01.04.1996 № 27-ФЗ Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документів, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством російської федерації (ч.1 ст. 14 федерального закону № 173-ФЗ).

Згідно із частиною другою статті 14 федерального закону №173-ФЗ при підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного федерального закону, після реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до федерального закону від 1 квітня 1996 року № 27-ФЗ "Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування" підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку.

Аналогічні за змістом положення щодо визначення страхового стажу, періодів роботи та (або) іншої діяльності, що включаються до страхового стажу, та правил обчислення та порядку підтвердження страхового стажу містяться і у федеральному законі російської федерації від 28.12.2013 № 400-ФЗ Про страхові пенсії (статті 3, 11, 14).

Правова позиція з цього питання висловлена Верховним Судом, зокрема у постанові від 29.03.2023 у справі №360/4129/20, де колегія суддів дійшла наступних висновків.

…страховий стаж за період роботи позивача […] відповідно до законодавства російської федерації має бути підтверджений на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документів, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством російської федерації. Водночас, обов`язковою умовою для включення зазначеного періоду роботи, яка виконувалась на території російської федерації, до страхового стажу є сплата страхових внесків до пенсійного фонду російської федерації за цей період.

[…]

Колегія суддів зазначає, що зарахування стажу на пільгових умовах необхідного для призначення відповідної пенсії можливе лише за сукупності законодавчо визначених підстав, що визначають право на пільгову пенсію.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом з матеріалів справи, для підтвердження набутого страхового стажу на території російської федерації позивач надала:

довідку від 20.03.2022 №117, видану Муніципальним загальноосвітнім закладом середня загальноосвітня школа №1 м. Бодайбо Іркутської області, за змістом якої ОСОБА_1 дійсно працювала в зазначеному закладі за посадою технічка з 01.11.1996 (наказ №30 від 18.11.1996) по 15.01.2001 (наказ №9 параграф 4 від 23.01.2001). Вказаний заклад знаходиться на території Бодайбинського району Іркутської області, який прирівняний до району Крайньої Півночі;

довідку від 24.04.2020 №333, видану Муніципальним казенним закладом "Централізована бухгалтерія освітніх установ м. Бодайбо та району", про доходи ОСОБА_1 під час роботи в Муніципальному загальноосвітньому закладі середня загальноосвітня школа №1 м. Бодайбо Іркутської області за період 1996 -2001 роки;

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2018 рік від 24.06.2019, видану ПАТ "Високий";

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2019 рік від 24.06.2019, видану ПАТ "Високий";

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2019 рік від 01.03.2020, видану ПАТ "Високий";

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2020 рік від 01.03.2021, видану ПАТ "Високий";

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2021 рік від 27.02.2022, видану ПАТ "Високий";

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2021 рік від 29.04.2021, видану ПАТ "Високий";

довідку про доходи та суми податку фізичної особи за 2022 рік від 26.02.2023, видану ПАТ "Високий";

Відомості про стан індивідуального особового рахунку застрахованої особи за період з 01.01.1996 по 15.01.2001, а також з 01.01.2015 по І квартал 2022 року;

Відомості про трудову діяльність, що надаються з інформаційних ресурсів Фонду пенсійного та соціального страхування російської федерації.

Таким чином, періоди роботи позивача на території рф з 01.01.1996 по 15.01.2001, а також з 01.01.2015 по І квартал 2022 року та сплата страхових внесків за ці періоди до пенсійного фонду російської федерації підтверджені відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку.

Відтак, періоди трудової діяльності позивача 24.06.2000 по 15.01.2001 (0 років 6 місяців 23 дні) та 01.01.2015 по 31.03.2022 (7 років 3 місяці) на території рф підлягають зарахуванню до її страхового стажу.

При цьому, період трудової діяльності позивача ІІ квартал 2022 року (з 01.04.2022 по 30.06.2022) не підлягають зарахуванню до її страхового стажу, оскільки він не підтверджений відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку пенсійного фонду російської федерації.

Суд зауважує, що наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абз. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №1058-ІV).

Позивач з урахуванням зменшення пенсійного віку на 5 років досягла такого віку у 2020 році, відтак, зібраними у справі доказами підтверджується наявність у позивача на момент досягнення пенсійного віку загалом понад 25 років страхового стажу.

Отже в досліджуваній ситуації виконано умови для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі її заяви від 30.09.2024.

Відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною поведінку відповідача щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, а також щодо незарахування до страхового стажу періоду її роботи на території російської федерації з 24.06.2000 по 15.01.2001 та з 01.01.2015 по І квартал 2022 року, та відновленню шляхом зобов`язання органу Пенсійного фонду призначити позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, зарахувавши до її страхового стажу періоди її роботи на території російської федерації з 24.06.2000 по 15.01.2001, з 01.01.2015 по І квартал 2022 року.

При цьому, таке рішення суду не призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідачів, оскільки дискреційні повноваження не є необмеженими (абсолютними) та закінчуються з прийняттям органом Пенсійного фонду певного рішення, яке свідчить про те, що він скористався наданим йому правом свободи дій для його винесення (дискреційними повноваженнями), чим виключив можливість прийняття іншого рішення.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.03.2019 у справі №817/498/17 (№К/9901/44445/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Визначаючи дату, з якої слід відновити порушені права, свободи та інтереси позивача, суд враховує положення частини першої статті 45 Закону №1058-ІV, згідно з якою пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач досягла пенсійного віку з урахуванням його зменшення на 5 років відповідно до положень статті 55 Закону №796-ХІІ 19.11.2020, а звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення такої пенсії відбулося 30.09.2024, то порушене право позивача слід відновити з 30.09.2024.

При цьому, суд зауважує, що спірні правовідносини сторін, які є предметом судового розгляду в цій судовій справі, виникли не у зв`язку із неврахуванням відповідачем при обчисленні та нарахуванні пенсії позивачу заробітної плати за період її роботи на території російської федерації, оскільки предметом судового розгляду є перевірка правомірності дій (бездіяльності) органу Пенсійного фонду щодо непризначення позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного відповідно до ст. 55 №796-ХІІ та підтвердження наявності у позивача права на таку пенсію.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, судовому захисту підлягає лише дійсне порушене право. Задоволення позовних вимог на майбутнє не допускається.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень зарахувати відповідні періоди до стажу роботи позивача (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, тобто встановлення судом протиправності рішень, дій, бездіяльності відповідача (за основною вимогою), які у даному випадку відсутні. Отже позов в частині позовних вимог про зобов`язання врахувати при обчисленні пенсії позивача заробітну плату за періоди роботи на території рф, задоволенню не підлягає.

Зважаючи на викладене, позов слід задовольнити частково.

За приписами ч. 3 ст. 139 КАС України суд присуджує документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та щодо незарахування до страхового стажу періоду її роботи на території російської федерації з 24.06.2000 по 15.01.2001 та з 01.01.2015 по І квартал 2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, починаючи з 30.09.2024, зарахувавши до її страхового стажу періоди її роботи на території російської федерації з 24.06.2000 по 15.01.2001, з 01.01.2015 по І квартал 2022 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028. ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Повний текст рішення складений 08 травня 2025 року.

Суддя Н.О. Дорошенко