Справа № 380/8933/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/8933/24 пров. № А/857/29296/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Обрізка І.М.,

Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кузан Р.І.), ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження в м. Львові 07 жовтня 2024 року у справі № 380/8933/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною,

В С Т А Н О В И В :

24.04.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року); зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, у розмірі 78 789,30 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з несвоєчасним проведення розрахунку при звільненні рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 у справі №380/65/24 на відповідача вже покладено обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 78789,30 грн відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України. Суд першої інстанції вказав, що питання виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні було вирішено у справі №380/65/24. Суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що починаючи з 2020 року, а також на день звільнення з військової служби, звертався до відповідача із заявами про нарахування та виплату грошового забезпечення, а відтак дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідачем, який уповноважений здійснювати нарахування та виплату грошового забезпечення, не проведено виплату індексації грошового забезпечення у день звільнення, що є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Скаржник вказує, що мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України, але реалізувати це право він міг протягом одного місяця відколи відбувся фактичний розрахунок за означеною складовою грошового забезпечення. Скаржник зазначає, що звільнення з військової служби відбулось до набрання чинності Законом №2352-ІX, а тому сума середнього заробітку повинна обраховуватись за весь період затримки розрахунку при звільненні та без врахування приписів щодо обмеження періоду шістьма місяцями. Скаржник вважає, що в оскаржуваному рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 року у справі №380/8933/24 неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що здійснений військовою частиною НОМЕР_1 розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших двох років позивач не здійснював жодних дій. Зазначає, що спеціальним законодавством встановлено особливий порядок захисту прав військовослужбовців при їх виключенні зі списків військової частини, а тому вимога позивача щодо стягнення середнього грошового забезпечення не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає способу захисту його прав прямо передбаченому законодавством п. 242 Положення №1153/2008. Вказує, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №184 від 08.09.2021 ОСОБА_1 , звільнений наказом від 03.08.2021 №29-РС, з військової служби у запас, вважається таким, що вибув зі списків особового складу частини.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі №380/13071/23 військова частина НОМЕР_1 19.04.2024 здійснила виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 30.01.2020 по 08.09.2021 у сумі 122 985,13 грн., що підтверджується випискою з банківської картки.

Вважаючи, що з боку військової частини НОМЕР_1 мало місце порушення строків розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи положення статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Законом №2352-ІХ від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, у статтю 117 КЗпП України внесені зміни, а саме обмежено шестимісячним строком проведення виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

До змін, внесених Законом № 2352-ІХ, Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Водночас, Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 вказала, що у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Судом касаційної інстанції зазначено, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі, який визначений у позовній заяві, охоплюється періодом з 09.09.2021 по 19.04.2024, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Таким чином, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 14 березня 2025 року у справі №380/3437/24.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що підставою для звернення з цим позовом до суду стала виплата грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 08.09.2021 у сумі 122 985,13 грн. на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі №380/13071/23.

У вказаній справі судом встановлено, що під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 та при звільненні із неї позивачу виплачено у меншому, ніж законодавчо належало розмірі щомісячне грошове забезпечення, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, одноразову грошову допомога при звільненні з військової служби, оскільки відповідачем неправильно обраховано розмір місячного грошового забезпечення, який є розрахунковою величиною для вказаних виплат, так як грошове забезпечення нараховувалося із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2018 року, а не на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року.

Оскільки під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що виплата позивачу грошове забезпечення військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду у справі №380/13071/23 є правовою підставою для виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас, у справі №380/65/24 суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у розмірі 78789 грн. 30 коп.

У цій справі суд першої інстанції, з яким погодився в подальшому і суд апеляційної інстанції, встановив, що відповідач (військова частина НОМЕР_1 ) на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.12.2022 у справі №380/7348/22 01.12.2023 року нарахував та виплатив позивачу недоплачену індексацію грошового забезпечення у розмірі 143348 грн. 34 коп.

Отже, підстави для стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у справі №380/65/24 та в справі, яка розглядається, відмінні, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що звернувшись до суду вперше з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач реалізував надане йому право притягти відповідача до відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП України, оскільки середній заробіток вже стягнуто.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що виплата, установлена статтею 117 КЗпП України, має компенсаторний характер і за своєю правовою суттю є різновидом юридичної відповідальності роботодавця за невиконання ним обов`язку повністю розрахуватися з працівником у день його звільнення.

Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 420/6591/23 констатував, що за такого правового регулювання, працівник, з яким невчасно розрахувалися при звільненні і який в судовому порядку довів своє право отримати недоплачені йому суми під час розрахунку при звільненні, має право на отримання передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування.

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні слід враховувати положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), відповідно до якого у спірному випадку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

Середньоденне грошове забезпечення позивача становить 448 грн. 36 коп. (розмір грошового забезпечення у липні та серпні 2021 року / 62 (кількість календарних днів у липні та серпні 2021).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 у зв`язку з виконанням 19.04.2024 відповідачем рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі №380/13071/23 щодо виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 30.01.2020 по 08.09.2021 у сумі 122 985,13 грн. та незалежно від рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року у справі № 380/65/24, яким зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у розмірі 78 789 грн. 30 коп.

Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що спосіб захисту порушеного права, визначений приписами статті 117 КЗпП України є стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, що відмінне від заявленого у позовних вимогах щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Оскільки вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту в межах спірних правовідносин є саме стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, суд апеляційної інстанції, враховуючи під час розрахунку сум середнього грошового забезпечення строк затримки такого розрахунку 181 календарний день (піврічний строк згідно вимог статті 117 КЗпП у редакції Закону №2352-ІХ), вважає що середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, яке підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача становить 78 789,30 грн, та не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що вимоги апеляційної скарги слід задовольнити.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України суд апеляційної інстанції приходить переконання, що при винесені рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому таке слід скасувати, позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги задовольнити.

Щодо судових витрат, то такі відповідно до статті 139 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 380/8933/24 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року).

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 78 789,30 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім грн) 96 коп. та за подачу апеляційної скарги в сумі 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три грн.) 44 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Т. В. Онишкевич
І. М. Обрізко