Справа № 500/7490/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/7490/24 пров. № А/857/10576/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в електронній формі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 500/7490/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Мандзієм О.П. у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) в м. Тернополі, дата складення повного тексту судового рішення 27 лютого 2025 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (далі також ВЧ НОМЕР_2 , відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВЧ НОМЕР_2 , оформлене витягом з протоколу № 25 засідання атестаційної комісії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 25.10.2024, у звільненні старшого солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби на підставі абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі також - Закон № 2232-ХІІ), у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_2 , батько), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особою з інвалідністю II групи;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі абзацу 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особою з інвалідністю II групи.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що хоча формально існують інші члени сім`ї другого ступеня споріднення (три брати батька позивача), їх неможливість здійснювати догляд за рідним братом через не бажання та проживання окремо є не лише об`єктивною підставою, що унеможливлює виконання такого обов`язку, а й фактичним підтвердженням відсутності інших осіб, спроможних забезпечити необхідний догляд.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційні скарги подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 15.03.2022 проходить військову службу за призовом під час мобілізації, зокрема з 31.03.2022 у ВЧ НОМЕР_2 .

18.10.2024 позивач звернувся до свого прямого командира із рапортом, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби у запас на підставі абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ щодо необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико - соціальної експертної комісії чи лікарсько - консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

До рапорту позивач додав:

нотаріально засвідчену копію паспорта громадянина України ОСОБА_2 ;

нотаріально засвідчену копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища;

нотаріально засвідчену копію свідоцтва про розірвання шлюбу;

нотаріально засвідчену заяву про обрання особи по догляду за громадянином України ОСОБА_2 ;

нотаріально засвідчену копію висновку № 171 про наявність порушення функцій організму по громадянину ОСОБА_2 ;

нотаріально засвідчену копію довідки до акту МСЕК по громадянину ОСОБА_2 ;

нотаріально засвідчену копію висновку ЛКК № 171 по громадянину ОСОБА_2 ;

нотаріально засвідчену копію паспорту громадянина України ОСОБА_1 ;

нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження громадянина України ОСОБА_1 ;

копію витягу з реєстру територіальної громади громадянина України ОСОБА_1 ;

нотаріально засвідчену копію картки фізичної особи - платника податків громадянина України ОСОБА_1 ;

копію свідоцтва про смерть громадянина України ОСОБА_3 ;

заяву про відмову здійснення постійного догляду від громадянина України ОСОБА_4 ;

заяву про відмову здійснення постійного догляду від громадянина України ОСОБА_5 ;

заяву про відмову здійснення постійного догляду від громадянина України ОСОБА_6 ;

довідку про склад сім`ї громадянина України ОСОБА_1 ;

довідку про склад сім`ї громадянина України ОСОБА_2 ;

довідку про реєстрацію та фактичне місця проживання громадянина України ОСОБА_7 ;

нотаріально засвідчену копію виписки із акту огляду МСЕК №101080 на громадянина України ОСОБА_2 ;

архівну довідку про народження громадянина України ОСОБА_7 ;

довідку про перебування на обліку у відділі обслуговування громадян ГУ ПФ громадянки України ОСОБА_7 ;

нотаріально засвідчену копію довідки № 394 про отримання 3 групи інвалідності громадянином України ОСОБА_6 ;

нотаріально засвідчену копію довідки до акту огляду МСЕК громадянина України ОСОБА_6 ;

нотаріально засвідчену копію пенсійного посвідчення громадянина України ОСОБА_4 ;

нотаріально засвідчену копію довідки до акту огляду МСЕК на громадянина України ОСОБА_4 ;

нотаріально засвідчену копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера громадянина України ОСОБА_4 ;

нотаріально засвідчену копію паспорту громадянина України ОСОБА_4 ;

нотаріально засвідчену копію паспорту громадянина України ОСОБА_6 ;

нотаріально засвідчену копію пенсійного посвідчення громадянина України ОСОБА_5 ;

нотаріально засвідчену копію паспорту громадянина України ОСОБА_5 .

Рапорт позивача від 18.10.2024 з доданими до нього документами був розглянутий на засіданні атестаційної комісії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, що відображено в витязі з протоколу № 25 від 25.10.2024. Зі змісту цього витягу з протоколу слідує, що батько позивача ОСОБА_2 , 1971 року народження, відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААГ № 279259, виданої Збаразькою МСЕК Тернопільського району Тернопільської області, є особою з інвалідністю ІІ групи з 08.08.2024, про необхідність постійного догляду не зазначено. Відповідно до висновку ЛКК № 171, виданого некомерційним комунальним центром «Скалатський медичний центр» 28.08.2024, ОСОБА_8 потребує постійного стороннього догляду. Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о) від 28.08.2024. Мати розлучена з батьком з 26.01.2001. Рідному брату батька позивача ОСОБА_2 , 1961 року народження, встановлена інвалідність ІІІ групи, про потребу в постійному догляді не вказано. Рідний брат батька позивача ОСОБА_5 , 1960 року народження. Рідному брату батька позивача ОСОБА_4 , 1965 року народження, встановлена інвалідність ІІІ групи, про потребу в постійному догляді не вказано.

Згідно з рішенням атестаційної комісії рапорт позивача залишено без реалізації, оскільки необхідність постійного стороннього догляду за дорослим підтверджується відповідним медичним висновком МСЕК. Необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком ЛКК. У довідці МСЕК про потребу в постійному догляді не зазначено. Також є інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, а саме рідні брати.

08.11.2024 начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 (з м.д. АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 (з м.д. АДРЕСА_2 ) склав відомість, якою доведено до ОСОБА_1 рішення атестаційної комісії щодо звільнення з військової служби, а саме надані документи не підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією не містить рекомендації щодо необхідності постійного догляду, а з огляду на судову практику, Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом МОЗ України від 09.04.2008 № 189, звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою старше 18 років, повинно підтверджуватись лише відповідним висновком медико-соціальної експертної комісії, а не висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Разом з цим, норма закону передбачає відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я, а з доданих документів встановлено, що у ОСОБА_2 є три рідних брати, які самі не потребують постійного догляду.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем подано разом із рапортом про звільнення документи, що підтверджують необхідність постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю IІ групи. Однак, позивач не надав до рапорту від 18.10.2024 докази, що інші члени сім`ї другого ступеню споріднення самі потребують постійного догляду за висновками МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я, відтак, оскаржувана відмова, оформлена витягом з протоколу № 25 засідання атестаційної комісії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 25.10.2024, у звільнені ОСОБА_1 з військової служби за його рапортом відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, частини другої статті 19 Конституції України.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон № 2232-XII.

Згідно із частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

На підставі частини другої цієї статті проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.

За змістом частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 3 Закону № 2232-XII визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до тепер.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав відповідачу достатні докази для підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його батька, які б могли здійснювати такий догляд.

Надаючи відповідь на питання чи були у позивача передбачені Законом № 2232-XII підстави для звільнення його з військової служби й відповідно у відповідача підстави для фактичної відмови щодо такого звільнення, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно із пунктом 12 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009), встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

За змістом пункту 13 Положення № 1115/2009 право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, ректор вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які утримуються на окремих штатах і за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище (далі - начальники).

На підставі пункту 288 Положення № 1115/2009 у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.

Пунктом 279 Положення № 1115/2009 визначено, що військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.

Разом з цим, з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону № 2232-XII, а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені статтею 23 Закону № 2232-XII. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених статтею 26 Закону № 2232-XII.

Таким чином, з моменту 24 лютого 2022 року (Укази Президента України № 64/2022 та № 69/2022) військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону № 2232-XII.

За змістом підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час дії воєнного стану) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:

- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;

- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

У позовній заяві позивач підтвердив, що у його батька є особи другого ступеня споріднення три брати: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

При цьому зазначив, що ОСОБА_5 є пенсіонером за віком, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є особами з інвалідністю ІІІ групи, які проживають окремо від батька позивача, та долучив їхні заяви про відмову здійснення постійного догляду за батьком позивача.

Відтак, позивач вважає, що проживання окремо та небажання здійснювати догляд є такою обставиною, що унеможливлює фактичне здійснення догляду, оскільки не можливо зобов`язати особу доглядати за іншою.

Колегія суддів критично оцінює такі доводи апелянта та зазначає, що «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі № 380/16966/24.

Таким чином, колегія суддів вважає, що такі обставини, як проживання окремо та небажання здійснювати догляд не свідчать про реальну неможливість здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби), а стосуються суб`єктивних причин.

Позивач до рапорту від 18.10.2024 про звільнення з військової служби не надав документи про те, що інші члени сім`ї другого ступеню споріднення самі потребують постійного догляду за висновками МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я, а також акта обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі рапорту від 18.10.2024, оскільки позивачем не надано всіх належних документів на підтвердження підстав для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини відповідно до абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а відтак оскаржувана відмова, оформлена витягом з протоколу № 25 засідання атестаційної комісії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 25.10.2024, у звільнені ОСОБА_1 з військової служби за його рапортом відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, частини другої статті 19 Конституції України.

Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, трактування правових норм на власний розсуд, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 500/7490/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді І. В. Глушко
Н. М. Судова-Хомюк