Справа № 420/17983/24
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/17983/24

Суддя першої інстанції: Левчук О.А.

Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 18.09.2024

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Єщенка О.В., Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

10.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову у звільненні його з військової служби та зобов`язання звільнити його з військової служби на підставі абз.11 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у позивача наявні підстави для звільнення його з військової служби на підставі абз.11 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки він самостійно виховує дитину віком до 18 років. На думку позивача, відмова військової частини щодо відмови у звільненні з військової служби не містить належних посилань на будь який нормативно-правовий акт стосовно документів, необхідних для підтвердження факту самостійного виховання дитини.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2024 у задоволенні позову відмовлено з підстав того, що надані позивачем до рапорту документи не свідчать про наявність підстав звільнення з військової служби відповідно до абз.11 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Надаючи оцінку доказам щодо наявності підстав для звільнення з військової служби, суд зауважив, що вони не підтверджують факту самостійного виховання дитини віком до 18 років.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції не прийнявши до уваги усіх доказів, наданих до суду на підтвердження самостійного виховання неповнолітньої доньки, порушивши принципи верховенства права та рівності учасників судового процесу, оскільки до рапорту про звільнення з військової служби позивачем було надано необхідний перелік документів. На думку апелянта, законодавство надає можливість звільнитись з військової служби саме тим батькам, які фактично самостійно виховують дитину внаслідок певних обставин, при цьому другий з батьків не позбавлений батьківських прав, та у майбутньому має можливість приєднатись до такого виховання. Тобто, це обставини в конкретний момент часу, які унеможливлюють виконання обов`язків військової служби внаслідок того, що дитина потребує виховання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу із наказу військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №210 від 03.07.2022 позивача зараховано до списків особового складу військової частини з 03.07.2022. /а.с.65/

13.05.2024 позивач подав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його зі служби у зв`язку з сімейними обставинами відповідно до абз.11 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки він самостійно виховує неповнолітню дитину. /а.с.69-75/

16.05.2024 за наслідками розгляду вказаного рапорту, відповідач листом №4/251 повідомив про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби, оскільки додані до рапорту документи не підтверджують факт самостійного виховання дитини віком до 18 років, не містять належних доказів про усунення матері дитини від виховання дитини або неможливість здійснення нею такого виховання. Разом з тим, відповідачем роз`яснено, що належним підтвердженням факту самостійного виховання дитини віком до 18 років обов`язково має бути свідоцтво про народження дитини, а також один з таких документів: 1) свідоцтво про смерть матері дитини; 2) рішення суду про: позбавлення матері батьківських прав, про визнання матері безвісти зниклою/відсутньою, про оголошення матері померлою, про самостійне виховання та утримання дитини, про визнання матері дитини недієздатною або обмежено дієздатною особою (до 18.05.2024); 3) документ на підтвердження відбування матері покарання у місцях позбавлення волі. Крім того, факт умисного усунення батька або матері від виховання дитини може бути підтверджений судом виключно у разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. /а.с.67-68/

Вважаючи протиправною відмову військової частини щодо звільнення з військової служби на підставі абз.11 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово було продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України визначає Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон № 2232-XII).

Частиною 6 ст.2 Закону № 2232-XII передбачено, зокрема, такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 12 ч.1 ст.1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч.5 ст.1 Закону №2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Абзацом 11 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та до 17.05.2024) встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Таким чином, у випадку самостійного виховання дитини (дітей) віком до 18 років, військовослужбовець за його бажанням може бути звільнений з військової служби під час дії воєнного стану.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 з рапортом від 13.05.2024, в якому просив звільнити його з військової служби, оскільки він є військовослужбовцем, який самостійно виховує свою доньку ОСОБА_2 . Також, у рапорті зазначено, що до нього подаються документи, що підтверджують самостійний догляд за дитиною.

Відповідно до ст.ст.150, 155 Сімейного Кодексу України (надалі СК України) батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як визначено ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

За аналізом наведених норм можна дійти висновку, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що основним критерієм для визначення статусу одинокої матері (батька) є виховання та утримування дитини без участі іншого з батьків, при цьому, поняття самостійне виховання дитини не одне й те саме, що позбавлення батьківських прав одного з батьків.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає, у постанові від 11.09.2024 у справі 201/5972/22 Велика Палата Верховного Суду (цивільна справа про встановлення факту самостійного виховання дитини) дійшла висновку, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Таким чином, враховуючи вказану правову позицію Великої Палати у взаємозв`язку з обставинами даної справи, колегія суддів доходить висновку, що необхідною умовою при вирішенні питання щодо наявності підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі абз.11 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є встановлення факту одноосібного виховання дитини, яке вирішується судом в окремому судовому провадженні.

Так, на підтвердження обставин щодо самостійного виховання дитини позивачем надано до суду: пояснення свідків щодо їх бачення на виховання дитини позивачем; заяви з перекладами свідків про місце проживання ОСОБА_3 (матір дитини); довідку з перекладом про місце тимчасового проживання ОСОБА_3 ; довідку Овідіопольського ліцею імені Т.Шевченка про навчання дитини; копію паспорта ОСОБА_3 ; копію посвідки на постійне проживання ОСОБА_3 ; копію картки платника податків ОСОБА_3 ; копію картки платника податків ОСОБА_2 ; копію довідки про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_2 ; копію рішення суду про розірвання шлюбу; копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 ; копію довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 ; характеристику ОСОБА_2 , виданої Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка. /а.с.18-38/

Дослідивши вказані документи, колегія суддів зазначає, що вони не підтверджують в повній мірі факт самостійного виховання позивачем його доньки - ОСОБА_2 , оскільки проживання батьків дитини окремо та розірвання шлюбу не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини, про що також вірно зазначив суд першої інстанції.

Водночас, відомостей про позбавлення колишньої дружини позивача батьківських прав, відібрання дитини у матері або рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, матеріали справи не містять.

Так, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Розірвання шлюбу на підставі рішення суду та встановлення місця проживання дитини з батьком включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, та доводить факт відсутності участі матері у вихованні дитини і, відповідно, не підтверджує наявність у позивача статусу «одинокий батько».

З урахуванням наведеного, враховуючи, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про самостійне виховання дитини до 18 років, зокрема, встановлення факту одноосібного виховання доньки, відсутні підстави звільнення з військової служби відповідно до абз. 11 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За правилами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач А.В. Крусян
Судді О.В. Єщенко О.В. Яковлєв