Справа № 520/32696/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2025-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 р. Справа № 520/32696/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 17.02.25 по справі № 520/32696/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 27 серпня 2021 року по 23 листопада 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 77946 (сімдесят сім тисяч дев`ятсот сорок шість) грн. 08 коп.;

- зобов`язати Головне управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 27 серпня 2021 року по 23 листопада 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 77946 (сімдесят сім тисяч дев`ятсот сорок шість) грн. 08 коп.

В обґрунтування позову зазначено, що бездіяльність відповідача, яка полягає у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, є протиправною.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені.

Зобов`язано Головне управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 23.05.2024 по 23.11.2024 в сумі 77946,08 грн. (сімдесят сім тисяч дев`ятсот сорок шість гривень 08 копійок).

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що на виконання судових рішень у справі № 520/34020/23 (рішення Харківського окружного адміністративного судувід 06.03.2024 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2024), 23.11.2024 ОСОБА_1 нараховано грошову компенсацію за невикористані частини щорічної чергової оплачуваної додаткової відпустки за 2015, 2020 роки у сумі 19 591,39 грн, та з урахуванням 1,5 % військового збору на картковий рахунок заявника в АТ КБ "Приватбанк" 23.11.2024 зараховано 19297,52 грн. Вважаючи, що остаточний розрахунок при звільнені проведений 23.11.2024, ОСОБА_1 знов звернувся з даним позовом, бо вважає, що ГУНП в Харківській області повинно виплати на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.08.2021 по 23.11.2024 у сумі 77946,08 грн. Тобто, фактично, ОСОБА_1 двічі звернувся до суду про притягнення ГУНП в Харківській області до відповідальності за один і той самий період (з 27.08.2021 по 23.11.2024) і вважає, що таке звернення є правомірним, бо воно стягується за різні види виплаченого йому грошового забезпечення.

З огляду на норми чинного законодавства, а саме редакції статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ максимальний показник тривалості часу затримки розрахунку при звільненні обмежений у 6 місяців, що у спірних правовідносинах слід обраховувати за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 складає 184 дні.

Сума недоплати склала - 22966,56 грн (3375,17 грн+19591,39 грн), а розмір виплаченого на дату звільнення грошового забезпечення позивача склав - 147656,97 грн; розмір середньоденного грошового забезпечення складає - 423,62 грн. У цій справі загальний розмір виплачених позивачеві при звільненні виплат складав - 147656,97 грн, а розмір виплачених на виконання рішення суду коштів - 22966,56 грн (3375,17 грн +19591,39 грн), тобто 15,5 % від отриманих при звільненні сум (147656,97 грн*100 % / 22966,56 грн).

З 19.07.2022 вказаний строк обмежується у шість місяців, тобто у 184 дні, а тому приблизний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за вказаний період можна розраховувати наступним чином: 184*423,62 грн*15,5 %, що дорівнює 12338,32 грн. Однак, визначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 12338,32 грн не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування. Посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, в якій зазначено, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя. З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату остаточного розрахунку з позивачем розмір облікової ставки НБУ становив - 13 % річних (станом на 23.11.2024). Враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні був проведений 23.11.2024 у сумі 19591,39 грн, то розрахунок необхідно проводити наступним чином: 19591,39 грн*13% дорівнює 2 546,90 грн, тобто 7,0 грн за день затримки розрахунку (2546,90/365). Враховуючи, що період затримки виплати цієї суми становив 184 дня, приблизний середній заробіток за затримку виплати цієї суми при звільненні становитиме 1 288,00 грн (7,0 грн*184). Отже, ГУНП в Харківській області вважає, що сума в 1288,00 грн, з огляду на її розмір є розумною, справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, яка розрахована із урахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні по останній день порушення розрахунку з ним та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 в період з 07 листопада 2015 року по 27 серпня 2021 року, проходив службу в Національній поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 19 серпня 2021 року № 484о/с "По особовому складу" позивач звільнений згідно із п. 2 ч. 1 ст. 77 Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII, через хворобу.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 520/34020/23 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області () щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015, 2020 роки (47 днів), а також індексації грошового забезпечення з 07.11.2015р. по 01.11.2017р.

Зобов`язано Головне управління національної поліції в Харківській області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015, 2020 роки (47 днів), а також індексації грошового забезпечення з 07.11.2015р. по 01.11.2017р.

На виконання рішення суду відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум у розмірі 19247,52 грн, які виплатив 23 листопада 2024 року.

В адміністративному позові позивач посилається на те, що відповідачем не було нараховано та виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з ГУНП в Харківській області за період з 27 серпня 2021 року по 23 листопада 2024 року, тому, на думку позивача, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, у зв`язку із чим, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.ст. 17, 46 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у військових формуваннях.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст. 59, 60 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (зі змінами та доповненнями) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питання проходження служби в поліції.

Частиною 10 ст. 62 закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (зі змінами та доповненнями) передбачено, що поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України, а також у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченого цим законом та іншими актами законодавства.

Статтею 94 закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (зі змінами та доповненнями) передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Конституційним Судом України в рішення від 07 травня 2002 року ухваленого в справі № 8-рп/2002 за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зроблено висновок, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Приписами ч.ч. 2, 3 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, а день звільнення вважається останнім днем служби.

З матеріалів справи судом встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 19 серпня 2021 року № 484о/с "По особовому складу" позивач звільнений згідно із п. 2 ч. 1 ст. 77 законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII, через хворобу.

Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 23 листопада 2024 року на виконання рішення суду від 06 березня 2024 року у справі № 520/34020/23.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України визначено обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Приписами ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вказаний правовий порядок спрямований на забезпечення належних фінансових умов для працівників, що звільняються та звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців (поліцейських), не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду у постанові від 28.01.2021 року прийнятої у справі №240/11214/19 зробила висновок щодо можливості застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців (поліцейських).

Аналогічний за змістом правовий висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, викладений у постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року прийнятої у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року прийнятої у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року прийнятої у справі №826/15235/16.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року прийнятої у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, усі виплати при звільненні відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності застосовується у разі нездійснення фактичного розрахунку на день звільнення.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Так, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 520/34020/23, відповідачем 23 листопада 2024 року виплачено позивачу суми грошового забезпечення у розмірі 19247,52 грн.

Отже, вказаний розрахунок проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 117 КЗпП, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачені всі належні йому суми і розмір таких сум був спірним, тому у відповідача виник обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку але не більше як за шість місяців.

Відповідно до п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2023 р. № 957) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 9 Розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.016 р. № 260 визначено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Судом встановлено, що днем звільнення позивача зі служби в поліції є 27 серпня 2021 року, а відповідно двома попередніми місяцями перед звільненням є червень 2021 року і липень 2021 року.

Відповідно до довідки про доходи позивача, надана відповідачем до відзиву на адміністративний позов, за червень 2021 року заробітна плата склала 12922,04 грн, за липень 2018 року заробітна плата склала 12918,98 грн.

З урахуванням наведених даних, середньомісячна заробітна плата позивача складає 423,62 грн.

З урахуванням положень ст. 117 КЗпП у відповідача виник обов`язок виплати позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, а саме з 23.05.2024 по 23.11.2024 за 184 дні, що складає 77946,08 грн. (184 дні * 423,62 грн.).

За таких обставин, оскільки відповідачем при звільненні, не виплачені належні позивачу суми грошового забезпечення у строки визначені ст. 116 КЗпП, у відповідача виник обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за шість місяців у сумі 77946,08 грн.

Стосовно доводів апелянта про безпідставність неврахування судом першої інстанцї принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, колегія суддів зазначає про необхідність врахування актуальної позиції Верховного Суду зі спірного питання.

Так, у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 Верховний Суд, проаналізувавши попередні висновки судів касаційної інстанції, дійшов наступних висновків.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, наведений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Така позиція обумовлена також тим, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Крім того, враховано, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Отже, саме з урахуванням того, що ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах підлягали застосуванню критерії зменшення розміру середнього заробітку за час

У той же час, із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності, та одночасно шляхом внесення змін до ст. 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями, усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку.

Таким чином, у спорах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить враховувати норми ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Стосовно періоду з 19.07.2022 слід також враховувати положення чинної редакції ст. 117 Кодексу законів про працю України, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Отже, беручи до уваги наведене вище, враховуючи обсяг позовних вимог, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, розрахунок якої проведено шляхом множення кількості днів затримки в межах шести місяців на розмір середньоденної заробітної плати, без зменшення отриманого результату.

При цьому, підстав для зменшення розміру суми середнього заробітку, враховуючи актуальну позицію Верховного Суду, із застосуванням принципів співмірності та пропорційності, суд не вбачає.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 77946,08 грн.

Стосовно посилання апелянта на розгляд справи №520/21852/24 суддею Мороко А.С., колегія вказані не бере до уваги, оскільки як на момент розгляду справи в суді першої інстанції так і на момент апеляційного перегляду, рішення у вказаній справі не прийнято.

Крім того, заявлений середній заробіток стосується несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/34020/23 у сумі 19247,52 грн. В той час у справі № 520/21852/24 вирішується питання про стягнення середнього заробітку за несвоєчасно виплачене грошове забезпечення у сумі 3324,54 грн.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 по справі № 520/32696/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова