Справа № 160/3535/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2025 рокуСправа №160/3535/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу №160/3535/25 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
04 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд» та в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати додаткової винагороди під час дії воєнного стану ОСОБА_1 за період з 29.01.2024 по 08.05.2024 з розрахунку 30 000 гривень на місяць;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити додаткову винагороду під час дії воєнного стану ОСОБА_1 за період з 29.01.2024 по 08.05.2024 з розрахунку 30 000 гривень на місяць у розмірі 100 645 грн. 15 коп.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу усіх належних до сплати коштів в період проходження військової служби у відповідача.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/3535/25 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду у справі №160/3535/25 задоволено. Визнано поважними підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду по справі №160/3535/25. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/3535/25, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
21 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що завдання щодо захисту інформації в інформаційно-комунікаційних системах, а також виконання інших завдань, покладених на службу захисту інформації в автоматизованих системах, є обов`язком за посадою Позивача, та не є безпосередніми діями, які здійснюють захист суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України.
21 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». До клопотання долучено витребувані судом документи.
23 квітня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». До клопотання долучено витребувані судом документи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно військового квитка позивача від 07.10.2010 року №00826055 він з 21.01.2024 року проходить військову службу у відповідача.
Листом відповідача від 29.01.2025 року №684/2214 йому повідомлено, що додаткова винагорода йому не нараховувалась, оскільки здійснення заходів щодо захисту інформації в інформаційно-комунікаційних системах є обов`язком позивача за посадою.
Згідно довідки відповідача від 21.02.2025 року №684/4150 позивач не отримував додаткової винагороди в спірний період.
Заявою від 21.02.2025 року №684/4187 відповідач повідомив, що відповідними бойовими розпорядженням з 29.01.204 року по 08.05.2024 року щоденно визначалось завдання щодо захисту інформації в інформаційно-комунікаційних системах, а також виконання завдань, покладених на службу захисту інформації в автоматизованих системах.
Наказом відповідача від 12.03.2024 року №140 затверджено функціональні обов`язки техніка служби захисту інформації в автоматизованих системах Військової частини НОМЕР_2 , які наявні в матеріалах справи.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.01.2024 року №306/фес/398 наказано здійснювати нарахування та виплату додаткової винагороди лише за наступні бойові(спеціальні) завдання:
- комендантська служба, в т.ч. на блокпостах;
- збір, охорона та супроводження військовополонених з місць (місцевостей), де вони утримуються після взяття їх в полон, до таборів для тримання військовополонених або дільниць для тримання військовополонених;
- охорона військових об`єктів;
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.01.2024 року №306/фес/760 розширено відповідний перелік таким пунктом: всебічне забезпечення ведення операцій, бойових (спеціальних) дій в частині супроводження військових вантажів.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.02.2024 року №306/фес/816 розширено відповідний перелік таким пунктом: виконання завдань щодо боротьби з диверсійно-розвідувальними групами.
Вважаючи протиправною невиплату додаткової винагороди, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 1 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» віл 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Частиною другою ст. 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що до складу грошового забезпечення входять, зокрема, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія).
Спірні правовідносини врегульовано в т.ч. постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 (далі Постанова №168), яка застосовується в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин.
Згідно з п.2-1 Постанови №168 міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають:
порядок, умови і розміри виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови;
особливості виплати додаткової винагороди та винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) особам, зазначеним у пункті 1-1 цієї постанови, та додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1-2 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту.
Відповідно до абз. 22 п. 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 (далі Порядок) на період дії воєнного стану додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" виплачується в розмірі 30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань) у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Заявою від 21.02.2025 року №684/4187 відповідач підтвердив, що в спірний період бойовими розпорядженнями визначались завдання в межах функціональних обов`язків по займаній посаді щодо захисту інформації в інформаційно-комунікаційних системах.
За змістом заяви відповідача, що подана до суду 23.04.2025 року, він визнає, що позивач виконував щоденно бойові (спеціальні) завдання щодо захисту інформації в інформаційно-комунікаційних системах (бойові розпорядження командира), а також виконання інших завдань, що покладені на службу захисту інформації в автоматизованих мережах. В свою чергу заперечення відповідача зводились до того, що відповідні дії позивач повинен робити в силу своїх посадових обов`язків, а тому не має права на додаткову винагороду.
Суд звертає увагу на те, що законодавством виплата спірної винагороди пов`язана з дотриманням такої умови як «виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями)». Тобто, законодавством жодним чином не розрізнено осіб, які виконують відповідні завдання в силу займаної посади, та осіб, які за посадою такі завдання не виконують. Натомість визначальним є факт вчинення певних дій та їх підстава. Більш того, виконання таких завдань особами, які мають відповідну компетенцію (виконують відповідні дії в межах наявного функціоналу за посадою), є цілком розумним та відповідає принципу ефективності, однак, як вже вказав суд, визначальним є факт виконання завдань згідно з бойовими розпорядженнями як такий, а не посада та посадові обов`язків. Адже законодавець не ставить в залежність виплату спірної винагороди з обставинами зайняття особою певної посади та її посадових обов`язків.
Відповідач не навів жодного нормативного обґрунтування щодо невиплати додаткової винагороди особі, яка «виконує бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями)», однак для якої такі завдання передбачені і посадовими обов`язками. Фактично, відповідач для особи, яка відповідач умовам для отримання додаткової винагороди, самостійно запровадив додаткову умову для її отримання у вигляді «і для якої такі завдання не є посадовими обов`язками». Однак нормативної основи таких дій відповідача законодавством не встановлено, в зв`язку з чим вони є протиправними.
При цьому не оспорювалось відповідачем, що позивач відповідні завдання виконував, а вони встановлювались бойовими розпорядженнями. Тобто, позивач повністю відповідає умовам для отримання додаткової винагороди. В свою чергу підстави, якими відповідач обґрунтовував невиплату додаткової винагороди, суд визнає необґрунтованими. Отже, позивачу належить здійснити виплату такої винагороди.
При цьому слід врахувати, що призначення Постанови №168 це додаткова підтримка відповідних категорій осіб, зокрема, військовослужбовців в зв`язку з тим, що виконання їх посадових обов`язків в умовах воєнного стану мають додаткові ризики, які законодавець мав намір компенсувати встановленням такої додаткової винагороди. Тобто, відповідач в цілому невірно розцінював природу спірної допомоги, не враховуючи її спрямування та підстави запровадження, в зв`язку з чим невірно звертав увагу на посадові обов`язки позивача, а не на умови, в яких він їх виконує.
Суд приймає доводи відповідача про те, що з 08.05.2024 року позивач перебував у відрядженні, тобто в цей день не виконував відповідні завдання. Позивач цю обставину не заперечив, спростовувальних доказів не надав. Отже, суд задовольняє позовні вимоги по 07.05.2024 року.
Таким чином, в наявності підтверджений факт виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань згідно бойових розпоряджень, що є підставою для виплати спірної додаткової винагороди.
Єдиними документами, які не передбачали право позивача на таку винагороду, є листи ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, а відтак не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року у справі №440/170/20.
Отже, позивач є таким, щодо якого існував юридичний факт, який є підставою для виплати йому спірної допомоги за відповідні періоди. При цьому жодних обґрунтованих підстав для її невиплати судом не встановлено.
Водночас, розрахунок конкретного розміру додаткової винагороди відповідачем наразі не здійснювався, в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є передчасними.
Подібне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 10.09.2024 року у справі №160/4419/24.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє частково позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Щодо розподілу судових витрат.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювався.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко