Справа № 120/4880/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 травня 2025 р. Справа № 120/4880/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справ за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що 26 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 , де отримав тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, а 02 березня 2022 року був направлений до військової частини НОМЕР_1 .

Під час проходження військової підготовки внаслідок необережного поводження зі зброєю невідомою позивачу особою останній отримав тяжкі тілесні ушкодження та повністю втратив зір.

24 жовтня 2022 року старшим слідчим 3-ого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, ОСОБА_1 було визнано потерпілим у кримінальному провадженні.

При цьому слідчий повідомив позивача, що військова частина НОМЕР_1 не включила до списків особового складу військової частини військовослужбовців, в тому числі й позивача, що були визнані потерпілими внаслідок такого необережного поводження зі зброєю.

07 листопада 2022 року у ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача повідомили, що його направили для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , проте поіменний список та витяг про його зарахування до військової частини НОМЕР_1 не надходив.

У зв`язку з бездіяльністю відповідача щодо невиконання обов`язку про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини та невжиття заходів щодо розслідування нещасного випадку позивач був змушений звертатися за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 640/20000/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Цим рішенням зобов`язано військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 02 березня 2022 року та видати відповідний наказ, а також призначити та провести розслідування нещасного випадку, що стався з військовослужбовцем ОСОБА_1 21 березня 2022 року під час проходження ним військової служби у приміщенні школи № 200 за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання судового рішення командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 5 від 05 січня 2024 року, яким солдата ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 24 лютого 2022 року № 32/321/501/13т у зв`язку з військовою агресією проти України з 02 березня 2022 року зараховано до списків особового складу частини в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

В подальшому військовою частиною НОМЕР_1 видано наказ № 61 від 01 березня 2024 року, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

При цьому з такого наказу слідує, що виплати позивачеві проведено за період з 02 березня 2022 року по 12 червня 2022 року та з 11 січня 2024 року по 01 березня 2024 року, а вислуга років його склала всього 05 місяців.

Проте, під час видання такого наказу не враховано рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 640/20000/22, яким зобов`язано військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 02 березня 2022 року.

Таким чином, невірне обчислення вислуги років ОСОБА_1 призвело до невірного визначення сум виплат за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року, у зв`язку із чим представник позивача звернувся до суду із цим позовом з вимогами визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 61 від 01 березня 2024 року в частині неправильно визначеної вислуги років та в частині невірно визначеного розміру виплат у зв`язку із цим, а також зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 березня 2024 року № 61 шляхом зазначення у такому наказі:

вислуги років у Збройних Силах України станом на 01 березня 2024 року - 02 роки;

відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", окремого рішення Міністра оборони України від 16 січня 2024 року № 183.уд, виплатити:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням , та надбавку за вислугу років за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року;

- надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року;

- щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 633% посадового окладу за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року;

відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виплатити грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, 30 діб за 2023 рік та 30 діб за 2024 рік;

виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служб, відповідно до положень частини 1 Розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260;

виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 16 березня 2016 року "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони" грошової компенсації за неотримане речове майно.

Також у позовній заяві представник позивача просить стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.

Ухвалою від 22 квітня 2024 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, що містить позовна заява, шляхом подання обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, яку слід стягнути на користь ОСОБА_1 .

На виконання вимог ухвали від 22 квітня 2024 року представником позивача подано розрахунок моральної шкоди, яку, на його думку, слід стягнути на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою від 09 травня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою відповідачеві встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

10 травня 2024 року представником позивача подано до суду розрахунок моральної шкоди, у якому просить стягнути на користь позивача моральну шкоду в загальному розмірі 764 475,58 гривень, з яких 21 160,58 гривень - витрати на лікування.

13 червня 2024 року представником позивача подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просив стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в загальному розмірі 769 544, 07 гривень.

23 липня 2024 року представником позивача подано до суду клопотання, у якому просив об`єднати справу № 120/6567/24 в одне провадження зі справою № 120/4880/24.

04 грудня 2024 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 640/20000/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Цим рішенням, окрім іншого, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 02 березня 2022 року та видати відповідний наказ, а також призначити та провести розслідування нещасного випадку з військовослужбовцем ОСОБА_1 , що стався 21 березня 2022 року під час проходження ним військової служби у приміщенні школи № 200 за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання цього судового рішення командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ (по стройовій частині) № 5 від 05 січня 2024 року, пунктом 1 якого ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та поставлено на продовольче забезпечення з дати прибуття до військової частини НОМЕР_1 .

Відтак, на думку представника відповідача, командування військової частини НОМЕР_1 в повному обсязі виконало судове рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року.

При цьому, як зазначає представник відповідача далі, з 21 березня 2022 року ОСОБА_1 фактично був відсутній у військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку з перебуванням на лікуванні, реабілітації та з інших невідомих причин.

Наказом командира військової частини від 21 квітня 2024 року № 114 внесено зміни до наказів по стройовій частині, де визначено датою початку проходження ОСОБА_1 військової служби 02 березня 2022 року, а датою закінчення 01 березня 2024 року, військову службу рахувати як безперервну.

Тобто, на переконання представника відповідача, військовою частиною НОМЕР_1 самостійно усунуто недоліки щодо розрахунку позивачеві вислуги років.

Як стверджує представник відповідача далі, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05 січня 2024 року № 5 ОСОБА_1 було визначено посадовий оклад у розмірі, передбаченому за 1 тарифним розрядом, щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби - в розмірі 333% місячного грошового забезпечення та надбавку за особливості проходження служби - у розмірі 65% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Окремим пунктом наказу зазначено, що виплати ОСОБА_1 проводити після встановлення періодів служби, за які слід здійснювати виплати. У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини з 02 березня 2022 року, то розмір премії визначено відповідно до окремого доручення Міністра оборони України, яке було чинним станом на 02 березня 2022 року. При цьому на підставі наданих позивачем документів, визначено наступні період військової служби:

- з 02 березня 2022 року по 20 березня 2022 року (встановлено рішенням суду);

- з 21 березня 2022 року по 12 червня 2022 року (перебував на стаціонарному лікуванні);

- з 11 січня 2024 року по день звільнення з військової служби (01 березня 2024 року).

Окрім того, представник відповідача зауважив, що витяги з наказів командира військової частини НОМЕР_1 про місцеперебування ОСОБА_1 за період з 13 червня 2022 року по 10 січня 2024 року до фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 не надходили, оскільки позивач в зазначений період у військовій частині фактично не перебував, а грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше (абзац 4 пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам).

Далі у відзиві зазначено, що на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 березня 2024 року № 61 ОСОБА_1 встановлено періоди служби з 02 березня 2022 року по 12 червня 2022 року та з 11 січня 2024 року по 01 березня 2024 року, а також здійснено розрахунок грошового забезпечення, а саме:

- оклад за військовим званням та надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу за березень 2022 року - 5359,36 гривень;

- оклад за військовим званням та надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу за квітень 2022 року - 5538,01 гривень;

- оклад за військовим званням та надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу за травень 2022 року - 5775,06 гривень;

- оклад за військовим званням та надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу за червень 2022 року - 2351,08 гривень;

- оклад за військовим званням та надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу за січень 2024 року - 3302,93 гривень;

- оклад за військовим званням, надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, щомісячна премія за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 633% посадового окладу, за березень 2024 року грошова допомога для оздоровлення за 2024 рік, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, компенсація за 8 діб невикористаної щорічної відпустки за 2022 рік та 30 діб за 2024 рік - 51682,85 гривень. Всього 94 285,61 гривень.

Під час перевірки наказів на преміювання та виплату додаткової винагороди за 2022-2024 роки встановлено, що рапорти відповідних командирів на преміювання та виплату додаткової винагороди на час воєнного стану ОСОБА_1 за період з 02 березня 2022 року по 29 лютого 2024 року не зафіксовані в наказах командира військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з відсутністю останнього у військовій частині. Окрім того, на підставі рапорту начальника групи персоналу штабу наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21 квітня 2024 року № 114 було внесено зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01 березня 2024 року № 61 та встановлено, що вислуга років позивача у Збройних Силах України станом на 01 березня 2024 року становить 01 рік 11 місяців 29 днів. Водночас в наказі командира військової частини НОМЕР_1 віл 21 квітня 2024 року № 114 відсутня вказівка начальнику фінансово-економічному служби здійснити перерахунок грошового забезпечення у зв`язку з встановленням нового терміну вислуги років позивача. При цьому у рапорті начальника групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 від 21 квітня 2024 року при здійсненні перерахунку вислуги не було враховано факт відсутності позивача в період з 13 червня 2022 року по 10 січня 2024 року, що утворює ризик виникнення переплати грошового забезпечення.

Щодо розрахунку компенсації невикористаних ОСОБА_1 відпусток, то представник відповідача зазначив, що такий був проведений згідно з періодами служби, визначеними у наказі командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01 березня 2024 року № 61. Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби розрахована відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2024 року № 460, та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01 березня 2024 року № 61 в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Відтак, на думку представника відповідача, остаточний розрахунок з позивачем проведено відповідно до законодавства.

Окремо у відзиві на позов представник відповідача вказав на відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

Також представник позивача просив у відзиві на позовну заяву здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

04 грудня 2024 року представником відповідача подано до суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомлення сторін та про виклик ОСОБА_1 в судове засідання в якості свідка.

07 січня 2025 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій додатково наведені аргументи щодо задоволення позову. Зокрема представник позивача зазначив, що військовослужбовець ОСОБА_1 23 грудня 2022 року звернувся до військової частини НОМЕР_1 з метою оформлення всіх належних виплат та проходження військово-лікарської комісії, однак йому було повідомлено, що згідно з обліковими даними щодо особового складу, діловодства і зброї та боєприпасів військової частини НОМЕР_1 громадянин ОСОБА_1 для проходження військової служби з 01 березня 2022 року по 21 березня 2022 року до військової частини НОМЕР_1 не прибував, а у списках особового складу цієї військової частини та в списках прикомандированих не обліковується, зброю не отримував.

В той же час, незнання військової частини НОМЕР_1 про місцеперебування військовослужбовця ОСОБА_1 до отримання ним поранення та після (перебуванням на лікуванні, реабілітації) не може ставитись у провину позивачеві з об`єктивних причин.

Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 640/20000/22 встановлено (дослівно): "Зазначені обставини також вказують на обізнаність командування військової частини НОМЕР_1 про відправлення до них поповнення військовослужбовців, в тому числі і ОСОБА_1 . Це є неприпустимим, оскільки таким чином військова частина НОМЕР_1 , достеменно знаючи про направлення до неї військовослужбовця ОСОБА_1 (що підтверджено показаннями свідків під час розгляду справи і самим позивачем, допитаним як свідок), з об`єктивних причин у визначений час не здійснила всіх необхідних дій для зарахування позивача до списків особового складу військової частини, а після того, як 21 березня 2022 року стався нещасний випадок, самоусунулася від проблеми та виправдовує свою бездіяльність тим, що позивач не був зарахований до списків особового складу цієї військової частини.

Наведене, на думку представника позивача, свідчить про те, що факт відсутності військовослужбовця ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 є бездіяльністю самої військової частини НОМЕР_1 (що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили). Відповідно, саме відповідач мав здійснювати контроль над лікуванням, реабілітацією і подальшою долею військовослужбовця ОСОБА_1 .

Далі представник позивача стверджує, що до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 640/20000/22, відповідач заперечував, що військовослужбовець ОСОБА_1 прибував до військової частини НОМЕР_1 .

На переконання представника позивача, відповідач позбавлений можливості визначати будь-який статус позивача у зв`язку з фактичною відсутністю його у військовій частині до дати зарахування у списки військової частини, а саме до 05 січня 2024 року, оскільки військова частина НОМЕР_1 заперечувала факт прибуття військовослужбовця ОСОБА_1 у військову частину до набуття законної сили рішення суду у справі № 640/20000/22.

Відповідно, правова підстава визначити статус військовослужбовця з`явилась у відповідача виключно на день зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , тобто після відновлення порушеного права позивача, а саме права на проходження служби у конкретній військовій частині ( НОМЕР_1 ), а також право на здійснення військовослужбовцю ОСОБА_1 нарахування та виплат військовою частиною НОМЕР_1 усіх сум, передбачених законодавством України, за весь час вимушеного прогулу (відсутності на службі).

При цьому представник позивача вважає, що усі виплати позивачу (за час вимушеного прогулу) повинні бути здійснені на рівні нарахувань і виплат інших військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .

Незважаючи на продовження проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , наказом № 5 від 05 січня 2024 року позивача протиправно зараховано до списків особового складу частини в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , що є предметом розгляду справи у Вінницькому окружному адміністративному суді (справа № 120/6567/24) за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Також представник позивача звертає увагу на те, що згідно з абзацом 3 пункту 2 статті 8 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи те, що нормативними актами, які регулюють проходження служби у Збройних Силах України, прямо не передбачено порядку дій у разі поновлення на службі військовослужбовця, якого протиправно не було зараховано до списків військової частини, а також порядку обрахування вислуги років і нарахування відповідних компенсаційних виплат, які повинні були бути виплачені зарахованому військовослужбовцю до списків військової частини, тому, на думку представника позивача, застосовувати слід аналогію закону, яка практикується у разі поновлення на військовій службі (посаді) за час вимушеного прогулу, зокрема положеннями, передбаченими статтею 8 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Далі представник позивача зазначає, що у відзиві зазначено, що на підставі наданих ОСОБА_1 документів визначено наступні періоди військової служби:

- період з 02 березня 2022 року по 20 березня 2022 року (встановлено рішенням суду);

- період з 21 березня 2022 року по 12 червня 2022 року (перебував на стаціонарному лікуванні);

- період з 11 січня 2024 року (день прибуття в розташування військової частини НОМЕР_1 відповідно до рапорту про прибуття солдата ОСОБА_1 від 11 січня 2024 року) по день звільнення з військової служби (01 березня 2024 року).

Водночас витяги з наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про місцеперебування солдата ОСОБА_1 за період з 13 червня 2022 року по 10 січня 2024 року до фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 не надавалися, оскільки ОСОБА_1 в зазначений період фактично у військовій частині не перебував, тому було застосовано абзац 4 пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

При цьому відповідно до абзацу 4 пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року, грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Отже, відповідач вважає, що позивач у період з 13 червня 2022 року по 10 січня 2024 року начебто був відсутній на військовій службі без поважних причин. При цьому такі твердження спростовуються рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 640/20000/22, яке набрало законної сили. В той же час, відповідач видав наказ (по стройовій частині) від 21 квітня 2024 року № 114, яким внесено зміни до наказу командира військової частини від 01 березня 2024 року № 61, яким визначено, що датою початку проходження військової служби ОСОБА_1 вважати 02 березня 2022 року, а датою закінчення 01 березня 2024 року.

Відтак, на думку представника позивача, відповідач робить суперечливі висновки щодо застосування абзацу 4 пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, адже, з однієї сторони, він вказує, що позивач з 13 червня 2022 року по 10 січня 2024 року був відсутній на службі без поважних причин, а з іншої - видає наказ № 114 від 21 квітня 2024 року, яким змінює наказ № 61 від 01 березня 2024 року та встановлює вислугу років ОСОБА_1 з дня його направлення у військову частину НОМЕР_1 та дня його звільнення з цієї військової частини, тобто з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року (вислуга років 01 рік 11 місяців 29 днів), що вказує на визнання відповідачем поважною причину відсутності позивача на службі.

Такі обставини доводять незаконність і необґрунтованість дій військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати військовослужбовцю ОСОБА_1 належних йому сум при звільненні з військової служби, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 16 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання адміністративної справи № 120/6567/24 в одне провадження з адміністративною справою № 120/4880/24.

Іншою ухвалою від 16 квітня 2025 року клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

Ще однією ухвалою від 16 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та клопотання про виклик свідка.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_2 , що виданий 12 липня 2021 року органом 4812.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 640/20000/22 підтверджується те, що відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01 березня 2022 року № 44/М1 "Про зарахування в запас та присвоєння військового звання "СОЛДАТ ЗАПАСУ" військовозобов`язаний ОСОБА_1 зарахований в запас з присвоєнням військового звання СОЛДАТ ЗАПАСУ, ВОС-100915А.

Факт визнання позивача придатним до військової служби та зарахування його у запас підтверджується тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного № НОМЕР_3 , що видане ІНФОРМАЦІЯ_2 01 березня 2022 року.

Відповідно до витягу з наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 02 березня 2022 року № 45/М1 відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" солдата ОСОБА_1 призвано на військову службу по мобілізації 02 березня 2022 року та направлено до військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з виписним епікризом Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" № 3690 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в клініці щелепно-лицевої хірургії та стоматології з 21 березня 2022 року по 12 червня 2022 року. Основний діагноз: МВТ (21 березня 2022 року): ВЧМТ, забій головного мозку з вогнищами забоїв в базальних відділах лобної ділянки. Вогнепальне осколкове сліпе поранення середньої зони обличчя, багатоуламковий перелом верхньої щелепи по типу Ле-Фор ІІ, перелом гранчастої, багатоуламковий перелом з серединним зміщенням верхньої, внутрішньої та нижньої стінок орбіт із руйнацією очного яблука лівого ока, обох стінок фронтальної пазухи, перелом кісток носу. Рвано-забійна рвана рана нижньої та верхньої повік. Контузія важкого ступеня, частковий гемофтальм, субретинальний та субхореоідальний крововилив, садна повік правого ока.

Після проходження лікування позивача визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0000093, зареєстрованому 21 березня 2022 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за частиною другою статтею 414 Кримінального кодексу України за фактом порушення поводження зі зброєю з боку члена територіальної оборони м. Києва ОСОБА_2 , який, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок необережного поводження з гранатометом загинув на місці та наніс поранення двом членам територіальної оборони (в тому числі й позивачеві), що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14 квітня 2022 року.

Водночас з матеріалів досудового розслідування позивач дізнався, що військова частина НОМЕР_1 не зарахувала його до списків особового складу військової частини, а також не провела розслідування нещасного випадку, що стався.

Відповідні обставини слугували підставою для звернення позивача в травні 2023 року до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 640/20000/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Цим рішенням зокрема:

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 02 березня 2022 року та видати відповідний наказ;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 призначити та провести розслідування нещасного випадку з військовослужбовцем ОСОБА_1 , що стався 21 березня 2022 року під час проходження ним військової служби у приміщенні школи № 200 за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вказаного судового рішення командиром військової частини НОМЕР_1 05 січня 2024 року видано наказ № 5, яким солдата ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 24 лютого 2022 року № 32/321/501/13т у зв`язку з військовою агресією проти України з 02 березня 2022 року зараховано до списків особового складу частини в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Не погоджуючись із наказом командира військової частини НОМЕР_1 в окремій його частині, ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із відповідним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 120/6567/24, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Цим судовим рішенням визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 5 від 05 січня 2024 року в частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , а також зобов`язано військову частину НОМЕР_1 видати новий наказ, яким відповідно до чинного законодавства України ОСОБА_1 призначити на посаду відповідно до штатного розпису військової частини НОМЕР_1 , починаючи з 02 березня 2022 року.

В подальшому військовою частиною НОМЕР_1 видано наказ № 61 від 01 березня 2024 року, згідно з яким вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України станом на 01 березня 2024 року становить 05 місяців.

Цим наказом також вирішено виплатити ОСОБА_1 :

- посадовий оклад за посадою, оклад за військовим званням, та надбавку за вислугу років за період з 02 березня 2022 року по 12 червня 2022 року та з 11 січня 2024 року по 01 березня 2024 року;

- надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 02 березня 2022 року по 12 червня 2022 року та з 11 січня 2024 року по 01 березня 2024 року;

- щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 633% посадового окладу за період з 11 січня 2024 року по 01 березня 2024 року;

- грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік;

- одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби у розмірі 25% місячного грошового забезпечення;

- грошову компенсацію за 8 діб невикористаної відпустки, щорічної основної відпустки за 2022 рік та 30 діб за 2024 рік.

В межах розгляду цієї справи представник позивача не погоджується з наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 61 від 01 березня 2024 року в частині визначення вислуги років (05 місяців) та, як наслідок, в частині проведених з ним розрахунків. Окрім того, у позові йдеться про необхідність зобов`язання відповідача внести зміни до такого наказу шляхом зазначення у ньому:

вислуги років у Збройних Силах України станом на 01 березня 2024 року - 02 роки;

відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", окремого рішення Міністра оборони України від 16 січня 2024 року № 183.уд, виплатити:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням та надбавку за вислугу років за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року;

- надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року;

- щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 633% посадового окладу за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року;

- відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" виплатити грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, 30 діб за 2023 рік та 30 діб за 2024 рік;

- виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служб, відповідно до положень частини 1 розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260;

- виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 16 березня 2016 року "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони" грошової компенсації за неотримане речове майно.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та відносини у цій галузі врегульовано Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (стаття 1-2 Закону № 2011-ХІІ).

Як унормовано статтею 2 Закону № 2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Водночас правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина 4 статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008).

Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1 розділу І Положення № 1153/2008).

Як унормовано пунктом 6 розділу І Положення № 1153/2008, початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Приписами пункту 2 частини 1 статті 24 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина 3 статті Закону № 2232-ХІІ).

Із системного аналізу наведених вище норм слідує, що початком проходження військової служби є день зарахування до списків особового складу військової частини, а днем закінчення проходження військової служби - день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Так, судом установлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 640/20000/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Цим рішенням, окрім іншого, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 02 березня 2022 та видати відповідний наказ.

На виконання вказаного судового рішення командиром військової частини НОМЕР_1 05 січня 2024 року видано наказ № 5, яким, окрім іншого, ОСОБА_1 з 02 березня 2022 року зараховано до списків особового складу частини в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Проте рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 120/6567/24, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Цим рішенням суду визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 5 від 05 січня 2024 року в частині зарахування солдата ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , а також зобов`язано військову частину НОМЕР_1 видати новий наказ, яким відповідно до чинного законодавства України ОСОБА_1 призначити на посаду відповідно до штатного розпису військової частини НОМЕР_1 , починаючи з 02 березня 2022 року.

01 березня 2024 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 61, яким ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зі змісту якого слідує, що вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України станом на 01 березня 2024 року становить 05 місяців.

Відтак судом встановлено, що днем зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 є 02 березня 2022 року (наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 5 від 05 січня 2024 року), а днем виключення - 01 березня 2024 року (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01 березня 2024 року № 61).

Іншими словами, факт проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 в період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року підтверджується згадуваними вище наказами командира військової частини НОМЕР_1 та є безперервним.

При цьому предметом оскарження у цій справі визначено наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 61 від 01 березня 2024 року в частині зазначення вислуги років (05 місяців) та, як наслідок, в частині проведених з позивачем розрахунків, оскільки, на його думку, така має складати не 05 місяців, а 02 роки.

Суд погоджується з такими доводами представника позивача, адже з дня зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (02 березня 2022 року) до дня його виключення зі списків цієї частини (01 березня 2024 року) минуло рівно два роки, а тому зазначення у наказі від 01 березня 2024 року № 61 вислуги років ОСОБА_1 в кількості 05 місяців є безпідставним.

Відтак наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01 березня 2024 року № 61 в частині обчислення наявної в ОСОБА_1 вислуги років за період з 01 березня 2022 року по 01 березня 2024 року є протиправним, а тому в цій частині такий наказ підлягає скасуванню.

Варто також зауважити, що невірне визначення у наказі від 01 березня 2024 року № 61 кількості вислуги років, в свою чергу, призвело до проведення з позивачем невірного розрахунку виплат, адже останні проводяться, виходячи з наявної вислуги років.

На думку суду, і в цій частині доводи представника позивача також є слушними.

Окрім того, представник позивача наполягає на зобов`язанні відповідача внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 березня 2024 року № 61 шляхом зазначення у ньому:

відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", окремого рішення Міністра оборони України від 16 січня 2024 року № 183.уд, виплатити:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням, та надбавку за вислугу років за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року;

- надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року;

- щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 633% посадового окладу за період з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року;

- відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виплатити грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, 30 діб за 2023 рік та 30 діб за 2024 рік;

- виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служб, відповідно до положень частини 1 Розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260;

- виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 16 березня 2016 року "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони" грошової компенсації за неотримане речове майно.

Водночас, на переконання суду, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01 березня 2024 року № 61 є реалізованим індивідуальним актом, який вичерпав свою дію, що унеможливлює внесення змін до нього.

За таких обставин відсутні підстави для зобов`язання відповідача внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 березня 2024 року № 61 в частині, що стосується стажу роботи, вислуги років, а також в частині проведення перерахунку сум виплат.

Відповідно до частини 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За встановлених у цій справі обставин суд вважає, що ефективним способом захисту порушених прав та свобод ОСОБА_1 в даному випадку є зобов`язання відповідача встановити вислугу років позивачеві у кількості 02 років та, як наслідок, здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (основних та додаткових його видів) із урахуванням вислуги у кількості 02 років.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд звертає увагу на наступне.

Так, звертаючись до суду із позовом представник позивача наполягав на стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 100 000 гривень.

10 травня 2024 року представником позивача подано до суду розрахунок моральної шкоди, у якому зазначено, що стягненню з відповідача підлягає моральна шкода в загальному розмірі 764 457,58 гривень.

В подальшому, 13 червня 2024 року представником позивача подано до суду заяву, у якій вказав на необхідності стягнення з військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди в загальному розмірі 769 544,07 гривень.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Приписами статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (такі ж підходи викладені в інших судових рішеннях суду касаційної інстанції).

Верховний Суд виснував, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

У розвиток цих положень у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (пункт 54).

Суд зауважує, що поняття моральна шкода є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.

У справі, що розглядається, представник позивача як на підставу для стягнення з відповідача моральної шкоди посилається на те, що за час проходження військової служби з 02 березня 2022 року по 01 березня 2024 року позивачу не виплачено грошове забезпечення в сумі 743315 гривень, а тому основний розрахунок завданої моральної шкоди слід вираховувати з суми невчасно виплачених сум грошового забезпечення, що й складає 743315 гривень.

Також, на думку представника позивача, в суму моральної шкоди слід включити і витрати позивача на закупівлю медичних препаратів, що в загальному розмірі складають 26229,07 гривень.

Тобто, як на підставу для стягнення з відповідача моральної шкоди представник позивача посилається на ті обставини, що ОСОБА_1 невчасно виплачено грошове забезпечення та проходження ним постійного лікування.

Разом із тим матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність причинного зв`язку між шкодою, що була завдана позивачу, і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача.

Водночас суд звертає увагу на те, що травмування позивача та постійне проходження ним лікування обумовлене не протиправними діями (бездіяльністю) відповідача, а діями іншого військовослужбовця, що проходив військову службу в одній військовій частині із позивачем.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди в загальному розмірі 769 544,07 гривень.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01 березня 2024 року № 61 в частині визначення вислуги років ОСОБА_1 у кількості 05 місяців та, як наслідок, в частині проведених розрахунків.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 встановити вислугу років ОСОБА_1 у кількості двох років, а також здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (основних та додаткових його видів) з урахуванням вислуги у кількості двох років, врахувавши при цьому раніше виплачені суми.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 )

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 26623900)

Повний текст рішення суду складено 05.05.2025

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович