Справа № 240/3536/24
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відстроченні чи розстроченні виконання рішення суду,

зміні чи встановленні способу і порядку виконання судового рішення

07 травня 2025 року м. Житомир справа № 240/3536/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Семенюка М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні заяву про відстрочення виконання рішення суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про відстрочити виконання судового рішення,

встановив:

Відповідач подав до суду заяву від 22.04.2025 (вх. від 24.04.2025) про відстрочення виконання рішення суду, в якій просив:

- відстрочити виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 липня 2024 року по справі №240/3536/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, на один рік з дня ухвалення судового рішення.

В обґрунтування заяви зазначає, що військовою частиною НОМЕР_1 в добровільному порядку було здійснено виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09.07.2024 в частині здійснення Позивачу перерахунку грошового забезпечення з врахуванням прожиткового мінімуму календарного року, що підтверджується довідкою- розрахунком військової частини НОМЕР_1 від 05.04.2025 №2401. Відповідальними посадовими особами військової частини НОМЕР_1 щомісячно вживаються всі можливі заходи щодо отримання фінансування від вищого командування на виконання судових рішень прийнятих не на користь військової частини. Зокрема, військовою частиною НОМЕР_1 до забезпечувального фінансового органу було подано заявку-розрахунок від 07.04.2025 вих. №2411 (пункт 32 заявки за позовом ОСОБА_1 по справі №240/3536/24) на фінансування для виплати грошового забезпечення та підйомної допомоги військовослужбовцям, виконання рішень судів та видатків за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» за напрямом грошового забезпечення, у тому числі на виконання судових рішень, які були прийняті не на користь військової частини. Проте фінансування від забезпечувального органу на виконання судових рішень на момент подання даної заяви військова частина не отримала.

Позивач подав заперечення на заяву, в якій просив відмовити в задоволенні заяви, оскільки оцінюючи доводи заяви про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Враховуючи неявку сторін та керуючись приписами частини 2 статті 378 КАС України, суд вважає за можливе вирішити порушене у заяві питання у порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що прибули не всі особи, які беруть участь у справі, справа розглядається у відповідності до ч.2 ст.378 КАС України в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09.07.2024, яке набрало законної сили, позов задоволено частково, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) ОСОБА_1 за період з 30.01.2020 по 09.09.2022, виходячи з розмірів посадового окладу, який повинен обчислюватись шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2102 гривні, та розміру окладу за військовим званням, який повинен обчислюватись шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2102 гривні (за період з 30.01.2020 по 31.12.2020), 2270 гривень (за період з 01.01.2021 по 31.12.2021), 2481 гривень (за період з 01.01.2022 по 09.09.2022), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови КМ України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень, є всі органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Аналогічно, згідно з частиною 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VIII за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду (частина 1 статті 378 КАС України).

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (частина 3 статті 378 КАС України).

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд, у відповідності до положень частини 4 статті 378 КАС України, також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання самої особи або членів її сім`ї, її матеріальне становище; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Із системного аналізу наведеної норми вбачається, що підставою для відстрочення/розстрочення виконання судового рішення є звернення особи із відповідною заявою до суду з аргументуванням причин неможливості виконати судове рішення у встановлений законом строк, тобто доведеність обставин, що ускладнюють його виконання, або роблять його неможливим (відсутність коштів або присудженого майна в натурі та інше).

При цьому, вказана норма не містить конкретного переліку обставин для відстрочення/розстрочення виконання судового рішення, а лише встановлює критерії для їх визначення у вигляді істотного ускладнення виконання рішення або неможливості його виконання.

Вирішуючи питання про відстрочення/розстрочення виконання рішення, суд із певною свободою розсуду повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору, наявність надзвичайних непереборних подій, інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини (зокрема, ненадання (несвоєчасне надання) бюджетних асигнувань або бюджетних зобов`язань заявнику та/або недоведення (несвоєчасне доведення) фінансування видатків до заявника-отримувача бюджетних коштів в обсязі, достатньому для своєчасного виконання ним грошових зобов`язань та/або погашення боргу).

В той же час, питання розстрочення або відстрочення виконання рішень знаходяться в площині процесуального права й при розгляді відповідних заяв суду необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків розтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав має бути доведена боржником.

Відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення застосовується з метою зменшення надмірного тягаря на боржника, якщо такий тягар може призвести до виникнення ситуації, за якої виконання судового рішення стане взагалі неможливим.

З огляду на відсутність передбачених критеріїв для визначення поважності підстав для розстрочення/відстрочення прийняття відповідних рішень є дискреційним повноваженням суду, яке він реалізує за власними переконанням, з урахуванням конкретних обставин справи. При цьому, таке розстрочення/відстрочення здійснюється виключно у виняткових випадках й за умови, що суд установить наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо).

У постанові від 06.12.2019 у справі №2а/0570/6531/2011 Верховний Суд дійшов висновку, що відстрочення в розумінні зазначеної норми закону є відкладенням чи перенесенням дати виконання рішення на новий строк, який визначається адміністративним судом, та допускається у виняткових випадках, залежно від обставин справи. Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі, об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють його.

Оцінюючи доводи заяв про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але і його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 30.01.2020 у справі №819/150/17).

У рішенні від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Бюджетного кодексу України) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци 2, 3 підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).

У рішенні ж від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ Кечко проти України (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та Ромашов проти України (заява № 67534/01, пункт 43) реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органів державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Суд вважає, що при розгляді заяв або клопотань щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання відстрочення не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинно базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Втім, у даному випадку, відповідачем разом із заявою не подано безумовних та переконливих доказів на підтвердження обставин, що заважають виконати рішення суду.

Так, відповідачем до заяви про відстрочення виконання рішення суду надано заявку-розрахунок від 07.04.2025 вих. №2411 начальнику забезпечувального фінансового органу (відповідального за бюджетну програму) для виділення коштів, однак ніяких доказів невиконання (неможливості виконання) забезпечувальним фінансовим органом вказаної заявки в частині, що стосується позивача, не надано.

Однак, вказаний доказ не звільняє відповідача від обов`язку виплатити нараховані суми, навіть якщо він обумовлений вчиненням дій іншим суб`єктом владних повноважень.

Суд у рішенні від 09.07.2024 зобов`язав відповідача не тільки нарахувати спірні суми, а й виплатити їх, тому, на переконання суду, заява відповідача про відстрочення виконання рішення позбавляє позивача права на отримання присуджених йому коштів.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач як суб`єкт владних повноважень має з урахуванням поточних умов вишукувати можливості для найскорішого поновлення прав позивача, а відстрочення виконання рішення суду у даній справі призведе до необґрунтованого та невизначеного у часі продовження порушення законних прав та інтересів позивача.

Також, в поданій заяві відповідач посилається на запровадження на території України воєнного стану, однак не зазначає жодних обґрунтувань й не надає доказів в підтвердження того, яким конкретно чином ця обставина унеможливила виконання ним рішення у даній справі.

До того ж, відповідно до усталеної практики Верховного Суду сама лише по собі вказівка на запровадження на території України воєнного стану без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність вчинення особою певних дій, та без надання відповідних доказів того, як саме ця подія вплинула на її життєдіяльність, не може бути безумовною та єдиною підставою для відстрочення/розстрочення вчинення дій, до яких її зобов`язав суд.

Крім того, подана заява не містить й належних та документально підтверджених аргументів щодо того, що після завершення терміну відстрочення рішення суду буде виконано, що нівелює значення інституту судового захисту прав громадян як такого.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заява Військової частини НОМЕР_1 про відстрочення виконання рішення суду не підлягає задоволенню, а рішення суду в цій справі є обов`язковим до виконання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 248, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні заяви Військової частини НОМЕР_1 про відстрочення виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09.07.24 в адміністративній справі № 240/3536/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя М.М. Семенюк