Справа № 160/11383/22
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Калугіної Н.Є.,
при секретарі судового засідання - Корольової Г.В.,
прокурора - Бурлаченко О.Л.,
представника позивача - Ховрич О.А.,
представника відповідача -1 - Войтенко К.В.,
представника відповідача -2 - Рибіної І.В.,
представника відповідача -3 - Губи В.В.,
Прокурор звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав № 61078876 від 19.10.2021 про поділ об`єкта нерухомого майна, що прийняте держаним реєстратором відділу реєстраційних послуг Підгородненської міської ради ОСОБА_10 , з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на 41 об`єкт нерухомого майна (квартири) та нежитлового приміщення площею 194 кв.м. (підвал) за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати державну реєстрацію прав власності на 41 об`єкт нерухомого майна (квартири) та нежитлового приміщення площею 194 кв.м. (підвал) за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_3 на об`єкти нерухомого майна, а саме:
Постановою Верховного Суду від 07.07.2023 касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2023 року скасовано. Справу направлено для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19.07.2023 справу передано на розгляд судді Калугіній Н.Є.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2024, задоволено клопотання представника ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду (від 30.08.2022 та від 12.03.2024). Частково задоволено клопотання представника ОСОБА_3 про повернення позову (від 11.03.2024). Позов керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра, що діє в інтересах держави в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності, зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва, залишено без розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 у даній справі залучено до участі у справі у якості співвідповідачів:
- ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_43 ;
- ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_44 ;
- ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_45 ;
- ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_4 ), проживає за адресою: АДРЕСА_46 ;
- ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_5 ), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_47 ;
- ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_6 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_48 ;
- ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_7 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_49 .
Постановлено змінити предмет позову керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію та припинення речових прав на майно, зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва, виклавши позовні вимоги в наступній редакції:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Камчатська".
07.04.2025 ОСОБА_1 подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 238 КАС України. В обґрунтування підстав для закриття провадження у цій справі ОСОБА_1 зазначено, що за первісно поданим позовом, при касаційному перегляді, у постанові від 07 липня 2023 року Верховний Суд розглянув вимоги позивача про знесення та про скасування державної реєстрації права власності на спірний об`єкт на предмет юрисдикційної спору та дійшов висновків «якщо із позовом про знесення об`єкта самочинного будівництва звертається суб`єкт владних повноважень на виконання своїх контрольних функцій у сфері містобудування (або прокурор в інтересах держави в особі такого суб`єкта), то вимога про скасування державної реєстрації права власності на таких об`єкт є похідною від позовної вимоги про знесення самочинного об`єкта будівництва та підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.»
Проте після того, позивачем було змінено предмет позову, заявлено нові позовні вимоги про припинення права володіння та залучено власників квартир спірного об`єкту у якості відповідачів, тобто фактично пред`явлено новий позов, до фізичних осіб та юридичних осіб (останніх набувачів права власності), які не були замовником будівництва, щодо них не проводилась перевірка Управлінням ДАБІ та не складалися приписи.
На думку заявника, наразі існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у сукупності зі статтею 15 ЦПК України та статтями 3, 4, 17, 18 КАС України. Зокрема, згідно висновків викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, констатовано, що знесення самочинного будівництва розглядається судом за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства, в тому числі за позовом органу місцевого самоврядування (ВСУ від 9 листопада 2016р. у справі № 6-1403цс16). Водночас питання самочинного будівництва та способи правового захисту визначені нормами ст. 376 ЦК України. Загальні підставами припинення речових прав визначає глава 31 Цивільного кодексу України, при цьому за змістом статті 177 ЦК України об`єкти самочинного будівництва належать до об`єктів цивільних прав, а отже в даному випадку наявний спір про право.
10.04.2025 від ОСОБА_2 додаткові надійшли пояснення, в яких вона зазначила, що подання адміністративного позову у цій справі про припинення володіння об`єктами нерухомого майна не є формою реалізації компетенції органу державного архітектурно-будівельного контролю. Також цей спір не є "компетенційним" (у значенні пункту 3 частини першої статті 19 КАС), оскільки у цьому випадку не йдеться про спір щодо розмежування компетенції між Дніпровською міською радою та Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради та Новобузької міської ради. За таких обставин, зазначений спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. З огляду на викладене, оскільки позовні вимоги щодо припинення володіння об`єктами нерухомого майна не належать розгляду за правилами адміністративного судочинства, прошу відмовити у задоволенні позову в цій частині.
В судовому засіданні 01.05.2025 прокурор та представник позивача заперечували щодо задоволення клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, навели відповідні пояснення. Представник ОСОБА_1 підтримала заявлене клопотання просила суд його задовольнити, навела відповідні пояснення. Представники Якуніної І.А. та Вайтович А.В. підтримали клопотання ОСОБА_1 , наведи відповідні пояснення.
Представники інших учасників процесу не з`явились, ОСББ «Камчатське», ОСОБА_6 у заявах повідомили про розгляд клопотань за їх відсутністю. Представники інших учасників процесу про причини неявки суд не повідомили, судом не встановлено перешкод щодо розгляду клопотань за відсутністю вказаних осіб, оскільки учасники справи повідомлені належним чином щодо дати та місця розгляду справи, але не скористались правом бути присутніми у судовому засіданні.
В судовому засіданні 01.05.2025 оголошено вступну та резолютивну частину ухвали.
Розглянувши клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, суд зазначає таке.
Відповідно до п. 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Стаття 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України регламентовано, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
За правилами пункту 5 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
Відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 46 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянств, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень, зокрема, в інших випадках, коли право на звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень.
Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
У постанові від 07.07.2023 року Верховний Суд, переглядаючи в касаційному порядку ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.01.2023 у цій справі, зазначив, що оскільки у справі, що розглядається, прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Управління ДАБК Дніпровської МР як органу державного архітектурно-будівельного контролю, що неналежним чином, за висновком прокурора, виконує свої повноваження у відповідній сфері, то звернення прокурора до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта зумовлено правовідносинами публічно-правового характеру й повинно розглядатись у порядку адміністративного судочинства.
Тобто, Верховний Суд вирішуючи юрисдикційне питання визначив підсудність цього спору як адміністративну.
При цьому вказав, що позовна вимога щодо скасування державної реєстрації права власності є похідною до позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва, а тому її також належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до абзацу 2 ч.1 статті 239 КАС України, у разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку цивільного чи господарського судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу.
Отже, вказана норма є імперативною нормою, яка встановлює заборону щодо повторного закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 238 КАС України, якщо вже існує висновок суду апеляційного або касаційного суду з приводу юрисдикції спору.
Відповідач ОСОБА_1 у клопотанні про закриття провадження у справі зазначив, що змінені прокурором позовні вимоги в частині припинення володіння правом є такими, що вирішують спір про право, тому не підлягають вирішенню в адміністративних судах, при цьому і в судовому засіданні 01.05.2025 і в своєму клопотанні наполягав на закритті провадження в цілому справи, а ні в частині позовних вимог.
Втім, зі змісту заяви прокурора про зміну предмета позову, вбачається, що прокурор просив змінити позовні вимоги про скасування державної реєстрації на позовні вимоги про припинення володіння правом, тобто прокурор просив змінити похідні позовні вимоги.
Обґрунтовуючи зміну предмета позову в цій частині, прокурор у заяві зазначав, що після звернення до суду із позовом частину речових прав на майно, що утворились внаслідок поділу самочинного будівництва передано на користь інших осіб. На час пред`явлення позовної заяви діяла редакція частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 12.05.2022, відповідно до якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» до абзаців 2, 3 частини 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесено зміни. Зокрема, відповідно до діючої редакції ч. 3 ст. 26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Тобто, відмінною ознакою нової редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є те, що права чи обтяження припиняються в силу вимог закону і ухвалення судом рішення про припинення таких прав чи обтяжень не вимагається.
Тобто, зміна предмета позову обумовлена внесенням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що на думку прокурора буде належним способом захисту прав.
Разом з тим, суд зазначає, що зміна предмета позову та залучення до участі у даній справі співвідповідачів не змінили статус такої позовної вимоги з похідної на основну.
Відповідно до частини першої статті 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Право позивача заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою, передбачено також частиною першою статті 21 КАС України.
Зі змісту вищенаведених процесуальних норм вбачається, що об`єднання в одній позовній заяві декількох вимог допускається за умови пов`язаності їх між собою підставами виникнення або поданими доказами, а також основних і похідних вимог.
У свою чергу, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (пункт 23 частини першої статті 4 КАС України).
В адміністративному судочинстві похідна позовна вимога це спеціальна процесуальна категорія, яка використовується для урегулювання порядку вирішення спорів та спрямована на вирішення двох основних процедурних питань (розмежування спорів за критерієм предметної юрисдикції; об`єднання та роз`єднання позовних вимог) шляхом виокремлення цієї категорії від поняття «основна позовна вимога». Правильне розмежування вимог, які містяться у позовній заяві, на основні та похідні, дозволяє позивачу однозначно визначати суд, який відповідатиме такому критерію як «суд, встановлений законом» і уповноважений розглядати відповідні вимоги, а також правильно об`єднати вимоги, які можуть міститися в одній позовній заяві та, відповідно, бути вирішені одним судом в одному процесі.
Відповідно до частини 3 статті 19 КАС України, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
Зі змісту статті 19 КАС України вбачається, що адміністративні суди можуть розглядати позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі, лише якщо такі вимоги (1) є публічно-правовими, але безпосередньо пов`язані з приватно-правовими; (2) такі основні та похідні вимоги заявлені в одному позову, що поданий до адміністративного суду; (3) основна приватно-правова вимога не знаходиться на розгляді іншого господарського та/або цивільного суду.
Таким чином, доводи ОСОБА_1 стосовно того, що цей спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства не знайшли свого відображення в матеріалах справи, спростовуються наведеними вище висновками суду, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 238 КАС України.
Отже, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі слід відмовити.
Керуючись ст. 238, 248, 256 КАС України суд
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 06.05.2025.

Суддя Н.Є. Калугіна