Справа № 727/2651/25
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2025-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 727/2651/25

Головуючий у 1-й інстанції: Гавалешко П.С.

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

06 травня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Шидловського В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

у березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці зі позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 березня 2025 року повернуто позивачу матеріали адміністративної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Джосул Віктор Степанович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що посилання суду в оскаржуваній ухвалі на те, що в ордері зазначена назва суду «Шевченківський районний суд м. Чернівців» замість «Шевченківський районний суд м. Чернівці» не є помилкою адвоката, а є вказанням слова Чернівці у родовому відмінку, така ж назва суду наведена в офіційних джерелах інформації Судової влади України, в той час як позиція суду по цій одній букві є застосуванням надмірного формалізму, внаслідок якого позивача позбавлено права на доступ до суду.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки адвокатом Джосулом Віктором Степановичем, як представником позивача ОСОБА_1 , не надано належного ордера на підтвердження своїх повноважень, а саме: всупереч вимогам законодавства до суду подано ордер, у якому не зазначено конкретної назви (органу) суду, в якому надається правова допомога та відсутні відомості щодо наявності у адвоката Джосула Віктора Степановича повноважень на представлення інтересів ОСОБА_1 у Шевченківському районному суді м. Чернівці, заява має бути повернута особі, яка її подала.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ч. 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом.

Згідно з пунктом 3 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до частини 1 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною 1 статті 57 Кодексу адміністративного судочинства України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до частини 4 статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон України № 5076-VI).

Судом встановлено, що 06.02.2025 року адвокатом Джосулом В.С. в інтересах ОСОБА_2 до Шевченківського районного суду м. Чернівці була подана позовна заява про накладення адміністративного стягнення.

До позовної заяви долучено ордер, в якому в графі «Назва органу, в якому надається правнича допомога» зазначено « ІНФОРМАЦІЯ_2 , Шевченківський районний суд м. Чернівців, Сьомий апеляційний адміністративний суд», а повноваження, які б підтверджували на представництво інтересів конкретно саме в «Шевченківському районному суді м. Чернівці» - не долучено.

Так, суд першої інстанції повертаючи позовну заяву вказав, що відповідно до змісту наданого ордеру вбачається, що адвокат Джосул Віктор Степанович уповноважений на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 , у графі «назва органу, у якому надається правова допомога» запис: « ІНФОРМАЦІЯ_2 , Шевченківський районний суд м. Чернівців, Сьомий апеляційний адміністративний суд», на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги №09/25 від 06.02.2025 року.

Суд посилаючись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 9901/847/18, від 03 липня 2019 року у справі № 9901/939/18 вказав, що в ордері на надання правової допомоги у графі «назва органу, у якому надається правову допомога» має бути зазначено конкретна назва суду, а саме «Шевченківський районний суд м. Чернівці», а тому дійшов висновку про те, що оскільки адвокатом Джосулом Віктором Степановичем, як представником позивача ОСОБА_2 , не надано належного ордера на підтвердження своїх повноважень, а саме: всупереч вимогам законодавства до суду подано ордер, у якому не зазначено конкретної назви (органу) суду, в якому надається правова допомога та відсутні відомості щодо наявності у адвоката Джосула Віктора Степановича повноважень на представлення інтересів ОСОБА_2 у Шевченківському районному суді м. Чернівці, заява має бути повернута особі, яка її подала.

Колегія суддів не спростовує доводи суду першої інстанції про те, що вірна назва суду звучить саме як - "Шевченківський районний суд м. Чернівці", зокрема зазначені дані підтверджуються й згідно з інформацією наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Водночас, апеляційний суд погоджуючись із доводами апелянта зауважує, що дійсно на офіційному порталі Судової влади України (https://court.gov.ua/) та на офіційному сайті Шевченківського районного суду м. Чернівці (https://ln.cv.court.gov.ua/sud2414/), зазначена наступна назва "Шевченківський районний суд м. Чернівців". Також, в інших офіційних джерелах, в тому числі на сайті «Youcontrol» також вказана наступна назва суду "Шевченківський районний суд м. Чернівців".

Крім того, на офіційному порталі "Єдиний державний реєстр судових рішень" (https://reyestr.court.gov.ua/) судові рішення також ідентифікуються за пошуком за назвою судовою органу, що їх видав і система пропонує обрати "Шевченківський районний суд м.Чернівців".

В контексті вищезазначеного колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до практики ЄСПЛ, держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду. Такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (§ 57 рішення у справі «Ashingdane v. the United Kingdom» від 28.05.85, § 96 рішення у справі «Krombach v. France» від 13.02.2001).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року та Нун`єш Діаш проти Португалії від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).

Таким чином колегія суддів вважає, що повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, адже основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства, а наявність певних недоліків/неточностей, за даних обставин, не давало підстав для повернення позовної заяви, оскільки застосовані судом наслідки, не відповідають ступеню допущених неточностей.

Враховуючи наведене та з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, на підставі статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до порушення норм процесуального права.

Згідно ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про накладення адміністративного стягнення скасувати.

Справу направити до Шевченківського районного суду м. Чернівці для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Шидловський В.Б.