Справа № 340/8353/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/8353/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Науменка В.В.

при секретарі судового засідання Гловацькій М.О.,

за участі:

представника позивача Унінця І.М.

представника відповідача Дудки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області (вул. В. Перспективна, б. 55, м. Кропивницький, 25006, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив суд:

1) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Кіровоградській області від 02.08.2024 року № 404, № 404, № 404 та № 404;

2) визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Кіровоградській області про сплату боргу (недоїмки) від 02.08.2024 року №Ф-404;

3) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Кіровоградській області від 02.08.2024 року № 404 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Крім цього, просив стягнути в відповідача судові витрати зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, за наслідками проведеної перевірки контролюючим органом безпідставно не прийняті до уваги надані на перевірку докази отримання позивачем доходу та здійснення витрат, а також інші обставини, що призвело до винесення відповідачем протиправних, на думку позивача, податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій.

Ухвалою суду від 09.01.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у загальному позовному провадженні, встановлено порядок та строки вчинення сторонами процесуальних дій, призначено підготовче засідання у справі (т. 22 а.с. 22).

Від відповідача до суду 27.01.2025 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити. Зазначив, що за наслідками проведеної перевірки встановлено чисельні порушення з боку позивача вимог податкового законодавства, що й послугувало підставою винесення спірних рішень. Наголошує, що податковий орган діяв в межах своїх повноважень, а спірні рішення винесені у відповідності до вимог чинного законодавства та скасуванню не підлягають (т. 22 а.с. 31-37).

Інших заяв по суті справи від сторін до суду не надходило.

Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наголосив на протиправності оспорюваних ППР, вимоги та рішення. Зокрема наголосив, що основною підставою для донарахування зобов`язань зі сплати єдиного внеску, військового збору та податку на доходи фізичних осіб стало протиправне неврахування відповідачем наданих на перевірку первинних документів, що підтверджують понесення ФОП ОСОБА_1 витрат. Представник позивача не заперечував, що спірні витрати були здійснені не з рахунків ФОП, а з особистої банківської картки позивача, проте не погодився з позицією контролюючого органу про неможливість врахування таких платежів до складу витрат господарської діяльності ФОП. Наголосив, що факт використання позивачем особистої картки у господарській діяльності не порушує жодних норм податкового законодавства, а наведені в Акті перевірки норми підзаконних актів, які нібито порушені позивачем, регулюють правовідносини лише між користувачем банківських послуг та банком, а не між платником податків та контролюючим органом. В іншій частині нарахованих органом ДПС зобов`язань зазначив, що такі нарахування також відбулись безпідставно, без врахування первинних документів, наданих на перевірку, а отже відповідні ППР, вимога та рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Зазначив, що винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень обумовлено низкою порушень з боку позивача, які детально описані в акті перевірки, а отже донарахування сум податкових зобов`язань та застосування штрафних санкцій є у повній мірі обґрунтованим. Наголосив на правомірності спірних рішень.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт господарювання в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 22.06.2015, перебуває на обліку як платник податку (т. 1 а.с. 33, 34-36).

Основним видом економічної діяльності є: 02.10 Лісництво та інша діяльність у лісовому господарстві.

Позивач зареєстрований як платник ПДВ (т. 1 а.с. 37).

Також судом встановлено, що посадовими особами ГУ ДПС у Кіровоградській області у період часу з 20.05.2024 по 31.05.2024 проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи платника податку ОСОБА_1 за період діяльності з 01.01.2019 по 31.12.2022 з метою контролю дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, а також законодавства про збір та ведення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2019 по 31.12.2022, за наслідками якої складено Акт №8264/11-28-24-04/ НОМЕР_1 від 07.06.2024 (т. 1 а.с. 38-68), у якому зафіксовано порушення вимог зазначеного законодавства з боку позивача.

Не погоджуючись з такими висновками податкового органу, позивачем 27.06.2024 за №27/06-01 подано заперечення до Акту перевірки (т. 1 а.с.69-75), за результатами розгляду яких прийнято рішення про проведення на підставі пп. 78.1.5 п. 78.1 статті 78 ПК України документальної позапланової виїзної перевірки (т. 1 а.с. 76), яку було проведено у період з 16.07.2024 по 22.07.2024.

За результатами документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи платника податку ОСОБА_1 за період діяльності з 01.01.2019 по 31.12.2022 з метою контролю дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, а також законодавства про збір та ведення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2019 по 31.12.2022, складено Акт №10555/11-28-24-04/ від 29.07.2024 (т. 1 а.с. 78-100), у якому також зафіксовано порушення вимог зазначеного законодавства з боку позивача.

Позивачем 14.08.2024 за №14/08-01 подано заперечення до Акту перевірки (т. 1 а.с.101-106), проте позивачу повідомлено, що розгляд заперечень на перевірку, проведену згідно пп. 78.1.5 п. 78.1 статті 78 ПК України, окремо не здійснюється, такі заперечення долучаються до матеріалів перевірки (т. 1 а.с. 147).

На підставі Акту №10555/11-28-24-04/ від 29.07.2024 податковим органом винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- №404 від 02.08.2024, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 8542475,49 грн., з яких основне зобов`язання 7005292,31 грн., штраф 1537183,18 грн. (т. 1 а.с. 107);

- №404 від 02.08.2024, яким збільшено суми грошового зобов`язання за військовим збором у сумі 711872,96 грн., з яких основне зобов`язання 583774,36 грн, штраф 128098,60 грн. (т. 1 а.с. 108);

- №404 від 02.08.2024, яким застосовано фінансові санкції у сумі 19285,75 грн. за податком на додану вартість (т. 1 а.с. 227-229);

- №1 від 16.07.2024, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 243115 грн., з яких за основним зобов`язанням 194492 грн., штраф 48623 грн. (т. 1 а.с. 109);

- №404 від 02.08.2024, яким за відсутність реєстрації в ЄРПН податкових накладних застосовано штраф у розмірі 97246 грн. (т. 1 а.с. 110).

Крім цього, 02.08.2024 ГУ ДПС в Кіровоградській області на підставі Акту №10555/11-28-24-04/ від 29.07.2024 винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-0000-11714-2404, якою зобов`язано позивача сплатити борг (недоїмку) з єдиного внеску у розмірі 703417,91 грн. (т. 1 а.с. 111), а також прийнято рішення №404 від 02.08.2024 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 24135,12 грн. (т. 1 а.с. 112).

Відомостей про оскарження позивачем зазначених рішень податкового органу в адміністративному порядку до вищестоящого органу матеріали справи не містять, проте, не погоджуючись з такими рішеннями, позивач ініціював розгляд даної справи в адміністративному суді.

Аналіз наявних матеріалів справи, заяв по суті справи та пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, свідчить про те, що встановлені податковим органом порушення, покладені в основу оскаржуваних рішень, можна поділити на такі умовні групи:

- Донарахування зобов`язань з єдиного внеску, податку на доходи фізичних осіб та військового збору унаслідок не підтвердження платником податку витрат у перевіряємому періоді;

- Донарахування зобов`язань з податку на додану вартість та штрафу за відсутність реєстрації податкових накладних унаслідок отримання доходу як самозайнятою особою, надання послуг вантажного автомобільного транспорту, придбання ТМЦ, які не використані у господарській діяльності та не рахуються у залишках.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Стаття 177 ПК України визначає правила оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування

Пунктом 177.1 статті 177 ПКУ визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця (п. 177.2 ст. 177 ПКУ).

До переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, у відповідності до вимог п. 177.4 ст. 177 ПКУ, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми податків, зборів, пов`язаних з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з об`єктів житлової нерухомості); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, роялті на користь правовласників, як винагорода за використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав чи як відрахування на користь правовласників на підставі договорів, укладених таким платником податку з організаціями колективного управління відповідно до Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав", одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Разом з тим, відповідно до пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПКУ, не включаються до складу витрат підприємця:

- витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

- витрати на придбання та утримання основних засобів, визначених абзацами восьмим - десятим підпункту 177.4.6 цього пункту;

- документально не підтверджені витрати.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону, господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону N 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

За змістом частини другої статті 9 Закону N 996-XIV, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Правилу цієї норми Закону N 996-XIV кореспондує зміст пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88 (далі - Положення).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, мають бути фактично здійсненими у господарській діяльності та підтвердженими належним чином оформленими відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону N 996-XIV та пункту 2.4 Положення первинними бухгалтерськими документами.

Суд зазначає, що відповідно до Акту перевірки, контролюючим органом встановлено завищення витрат позивачем на загальну суму 39429769,80 грн., що становить документально не підтверджені витрати. Вказане призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 38918290,63 грн., та мало своїм наслідком донарахування податку на доходи фізичних осіб у сумі 7005292,31 грн., військового збору на суму 583774,36 грн., єдиного внеску на суму 703417,91 грн., а також застосування відповідних штрафних санкцій.

У відповідності до Акту перевірки, а також змісту заяв по суті справи та пояснень сторін, наданих у судовому засіданні, спірні витрати, які віднесені відповідачем до таких, що документально не підтверджені, позивач підтверджує копіями квитанцій у загальній кількості 875 штук, які позивачем додані до позову (томи справи 8-11).

Дослідженням наданих платіжних документів встановлено, що вони становлять платіжні інструкції, де платником зазначено " ОСОБА_1 ", як фізична особа, а не як ФОП, платежі здійснені з одного й того ж самого рахунку НОМЕР_2 , призначення платежу в усіх вказаних документах "оплата за товар та послуги".

Суд зазначає, що зі змісту наданих до суду платіжних документів неможливо ідентифікувати, чи здійснені відповідні платежі у межах господарської діяльності позивача, як суб`єкта підприємницької діяльності, або ж в особистих цілях, не пов`язаних із здійсненням такої діяльності; відсутня будь-яка прив`язка наданих платіжних документів до тих чи інших договорів, рахунків на оплату, видаткових накладних, актів виконаних робіт/наданих послуг, тощо, оскільки такі документи не містять необхідних для відповідної ідентифікації реквізитів, обов`язковість яких передбачена вимогами Закону 996-XIV по Положення №88.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що рахунок НОМЕР_2 не відкривався для використання ФОП ОСОБА_1 у підприємницькій діяльності, а є картковим рахунком особистої платіжної картки позивача, як фізичної особи.

Позивачем не наведено жодних підстав необхідності використання у підприємницькій діяльності особистого карткового рахунку замість рахунків, спеціально відкритих для використання у такій діяльності.

Суд також зазначає, що матеріали справи не містять доказів перерахування відповідних коштів з рахунків ФОП на особистий рахунок позивача (під звіт, тощо) для проведення спірних платежів, з подальшим звітуванням за витрачені кошти.

Отже облік витрат, понесених з особистої картки позивача, як фізичної особи, не може бути проведений в межах здійснення господарської діяльності позивача, оскільки це суперечить принципам бухгалтерського обліку та звітності, встановленим чинним законодавством.

За таких обставин суд погоджується з позицією відповідача щодо того, що оспорювані платіжні документи не підтверджують витрати ФОП ОСОБА_1 , як такі, що здійснені ним у господарській діяльності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що унаслідок заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 38918290,63 грн. відповідачем правомірно донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 7005292,31 грн., військовий збір на суму 583774,36 грн., єдиний внесок на суму 703417,91 грн., а також застосовано відповідні штрафні санкції.

Отже, позовні вимоги у зазначеній частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Що стосується донарахувань податкових зобов`язань з податку на додану вартість та застосування штрафу за відсутність реєстрації податкових накладних, суд становив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідачем в Акті перевірки встановлено факт невключення до податкових зобов`язань надання позивачем послуг вантажного автомобільного транспорту згідно актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме:

- відповідно до акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000036 від 17.08.2019, замовник ТОВ "Олександрійська зернова компанія" (), вартість робіт 51904,80 грн., кошти надійшли на розрахунковий рахунок 30.08.2019 в сумі 51904,80 грн., відповідно до платіжного доручення №6604;

- відповідно до акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000037 від 19.08.2019, замовник ПП "Славутич-Тара" (), вартість робіт 15101,20 грн., кошти надійшли на розрахунковий рахунок 10.09.2019 в сумі 15101,20 грн., відповідно до платіжного доручення №13894;

- відповідно до акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000034 від 20.08.2019, замовник ПП "Славутич-Тара" (), вартість робіт 4410,10 грн., кошти надійшли на розрахунковий рахунок 13.09.2019 в сумі 4410,10 грн., відповідно до платіжного доручення №13920;

- відповідно до акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000038 від 20.08.2019, замовник ПП "Славутич-Тара" (), вартість робіт 11403,80 грн., кошти надійшли на розрахунковий рахунок 10.09.2019 в сумі 11403,80 грн., відповідно до платіжного доручення №13879.

Зазначені платежі відображено у виписці по рахунку позивача за відповідні періоди (т. 21 а.с. 271-273).

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначені господарські операції були фактично здійснені позивачем.

Зі змісту пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата зарахування електронних грошей платнику податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.

Пунктом 201.1 статті 201 ПК України визначено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Отже, позивач, надавши послуги перевезення вантажів та отримавши оплату за такі послуги, мав включити відповідні суми до податкових зобов`язань та зареєструвати податкові накладні в ЄРПН, що останнім здійснено не було. Будь-яких заперечень або пояснень з приводу зазначених порушень позивачем до суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку про правомірність донарахування податковим органом в цій частині податкових зобов`язань з ПДВ та застосування штрафу за відсутність реєстрації ПН в ЄРПН.

Крім цього, відповідачем в Акті перевірки зазначено, що позивачем здійснено придбання товарно-матеріальних цінностей, які не використані в господарській діяльності, не рахуються в залишках ТМЦ, та включені до складу податкового кредиту, на загальну суму 981940,44 грн., в тому числі ПДВ 159965,97.

Повний перелік зазначених ТМЦ наведено контролюючим органом в Акті перевірки (т. 1 а.с. 94-зворот 95), а також надано до суду у вигляді таблиці (т. 22 а.с. 51).

Відповідно до п. 198.5 статті 198 ПКУ, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах:

придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання;

придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Позивач, заперечуючи щодо наведеного порушення, суду повідомив, що такі ТМЦ ним дійсно придбавались, проте частина з них вже використана у господарській діяльності, а інша частина є у залишках ТМЦ та буде використана згодом.

Водночас, суд звертає увагу, що під час проведення перевірки позивачем на запит контролюючого органу надавались довідки про залишки товарно-матеріальних цінностей (т. 22 а.с. 40-43), проте такі довідки не містять відомостей відносно ТМЦ, зазначених податковим органом в Акті перевірки. Крім цього, позивачем ані під час проведення перевірки, ані до суду не надано жодних доказів про те, що спірні ТМЦ на момент проведення перевірки були використані у господарській діяльності (повністю або ж у певній частині).

Доводи позивача про те, що відповідачем не проводилась інвентаризація ТМЦ, суд не приймає, оскільки, як вже було встановлено, позивачу пропонувалось надати відповідні докази наявності спірних ТМЦ або ж їх використання в господарській діяльності, проте позивачем надано лише довідки про залишки ТМЦ, у яких спірні товарно-матеріальні цінності не зазначено.

За таких обставин, суд дійшов висновку про правомірність донарахування податковим органом в цій частині податкових зобов`язань з ПДВ та застосування штрафу за відсутність реєстрації ПН в ЄРПН.

Разом з тим, контролюючим органом в Акті перевірки зазначено, що позивач протягом грудня 2020 грудня 2021 років отримав дохід, як самозайнята особа, від низки фізичних осіб-підприємців, проте такий дохід не включено до податкових зобов`язань за звітні періоди.

Унаслідок виявлення зазначеного порушення податкового законодавства контролюючим органом донараховано податкові зобов`язання з податку на додану вартість на суму 20724,56 грн., застосовано штрафні санкції, а також штраф за відсутність реєстрації податкових накладних в ЄРПН.

Так, відповідач в Акті перевірки наводить перелік фізичних осіб (т. 1 а.с. 93 93-зворот), від яких позивач отримував дохід.

Водночас, суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів про наявність таких правовідносин, їх характер, тривалість, природу виникнення тощо.

Відповідач в Акті посилається лише на відомості з інформаційного фонду державного реєстру фізичних осіб ДПС України, проте жодних витягів з такого реєстру, довідок чи іншим чином оформлених документів, які дозволили би суду ідентифікувати джерело зазначених відомостей та пересвідчитись у їх достовірності, матеріали справи не містять.

Суд наголошує, що у відповідності до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд виснував, що відповідач в зазначеній частині не довів правомірність своїх рішень належними та допустимими доказами, відтак такі рішення, а саме:

податкове повідомлення-рішення від 02.08.2024 №404, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість, у частині нарахувань на суму 25905,70 грн., у тому числі за основним зобов`язанням 20724,56 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 5181,14 грн.;

податкове повідомлення-рішення від 02.08.2024 №404, яким застосовано штраф за відсутність реєстрації податкових накладних в ЄРПН, у частині нарахування штрафу у розмірі 10362,00 грн.,

слід визнати протиправними та скасувати.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Що стосується стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

До матеріалів справи додано 6 платіжних доручень про сплату судового збору, окремо за кожну з позовних вимог (т. 22 а.с. 11-16).

По 4 з 6 позовних вимог ухвалено рішення про відмову у їх задоволенні, а отже підстав для стягнення судових витрат немає; вимога, що стосується правомірності ППР від 02.08.2024 №404 задоволена судом на 10362.00 грн., що становить 10,66% від заявлених сум; вимога, що стосується правомірності ППР від 02.08.2024 №404 задоволена судом на 25905,70 грн., що також становить 10,66% від заявлених сум.

Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 387,91 грн. ((2431,15 грн + 1211,20 грн) х 10,66%), за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Кіровоградській області.

Крім цього, зі змісту позову та доданих матеріалів, позивачем також заявлено вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Зокрема, на підтвердження понесеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу, які складають 48000 грн., додано:

- договір про надання правничої допомоги б/н від 09.12.2024 (т. 22 а.с. 1-2);

- протокол погодження договірної ціни на правничу допомогу від 09.12.2024 (т. 22 а.с. 3);

- калькуляцію №18/12-24 від 18.12.2024 за вартість витраченого на надання послуг часу (т. 22 а.с. 4-6);

- акт прийняття-передачі наданої правничої допомоги (наданих послуг) б/н від 18.12.2024.

Суд виходить з того, що компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у випадку доведення здійснення витрат, пов`язаних з розглядом саме цієї справи та враховуючи принцип співмірності здійснених витрат.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція випливає зі змісту статей 134, 139 КАС України, є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, зокрема у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

Згідно пунктів 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно пункту 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналогічна позиція викладене в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду по справі 826/856/18.

Надаючи оцінку наданому адвокатом Акту від 18.12.2024, суд приходить до висновку про невідповідність зазначених у ньому окремих послуг та їх вартості принципам обґрунтованості та співмірності.

Так, на переконання суду, первинна консультація, вивчення документів, аналіз чинного законодавства охоплюється поняттям "написання (складання) позовної заяви", а відтак виокремлення таких складових правничої допомоги у окремі послуги із зазначенням їх вартості є безпідставним та свідчить про штучне завищення витрат на правову допомогу.

Крім цього, є очевидним, що у справі складено одну позовну заяву, натомість зазначений Акт містить цілих чотири пункти про складання позовної заяви, що вочевидь є безпідставним та, на думку суду, спрямоване виключно на завищення розміру витрат.

Аналогічним чином така складова, як підготовка додатків до позову, в Акті також зазначена двома окремими пунктами.

Суд наголошує, що предмет спору у даній справі не характеризується особливою складністю та не потребує надмірних зусиль з боку позивача для вироблення правової позиції, оскільки аналогічні спори досить часто перебувають на розгляді адміністративних судів та існує стала судова практика з вирішення подібних спорів.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 р. у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд також враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Зокрема, у даній справі позивачем заявлено позовні вимоги на суму 10322262,50 грн., з яких задоволено лише 36267,70 грн., що становить 0,35 % від суми позову.

Таким чином, оцінивши обставини цієї справи та надані представником позивача докази у їх сукупності, суд, беручи до уваги задоволення позову лише у незначній частині позовних вимог, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, дійшов висновку про можливість часткового стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі в розмірі 5000,00 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, винесене ГУ ДПС у Кіровоградській області 02.08.2024 №404, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість, у частині таких нарахувань на суму 25905,70 грн., у тому числі за основним зобов`язанням 20724,56 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 5181,14 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, винесене ГУ ДПС у Кіровоградській області 02.08.2024 №404, яким застосовано штраф за відсутність реєстрації податкових накладних в ЄРПН, у частині нарахування такого штрафу у розмірі 10362,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 387,91 грн. та за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Кіровоградській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 25 квітня 2025 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО