Справа № 320/26789/23
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року м. Київ № 320/26789/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Панової Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Донецькій області в особі голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області, заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області,

Державної податкової служби України,

Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області в особі голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області, заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області, Державної податкової служби України, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому позивач з урахуванням уточненого адміністративного позову просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Донецькій області в особі голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області, заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області щодо відмови у підготовці та наданні до ГУ ПФУ у Донецькій області та ГУ ПФУ у Київській області довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 чи довідки про отримані доходи ОСОБА_1 за відповідний період з 28.05.2003 по 19.07.2013 відповідно до вимог ст. 43 та 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, у тому числі, але не виключно надбавку за особливості проходження служби в розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років, порядок та умови виплати якої визначається керівниками державних органів залежно від якості, складності та важливості виконуваних обов`язків за посадою ; надбавку за службу в умовах режимних обмежень військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) особам рядового і начальницького складу (пункт 6 Постанови) для проведення перерахунку основного розміру пенсії по інвалідності 3 групи позивачу та встановлення реального стажу роботи у відповідних органах зазначеної особи для підготовки довідки про отриманні доходи за відповідний період, а також сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 3 відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором чи законом;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Донецькій області в особі голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області, заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області щодо не включення до загального стажу роботи (вислуги років) в органах податкової міліції України позивача, як наслідок не включення вислуги років для перерахунку пенсії по інвалідності 3 групи та перерахунку загального стажу роботи в відповідних органах, а саме органах податкової міліції (ГУ ДФС у Донецькій області), Державної податкової служби України з 01.09.1996 року по 01.09.2001, з 10.12.2001 року по 27.05.2003, з 28.05.2003 року по 19.07.2013 року та з 31.07.2013 року по дійсний час (4 роки 8 місяців 0 днів, 1 рік 5 місяців18 днів, 10 років 1 місяць 23днів, 9 років 11 місяців 23 днів (загальною чисельністю 26 років 3 місяці 11 днів) станом на 01.08.2023 з моментe її призначення та подальшого перерахунку (пенсії по інвалідності 3 групи ОСОБА_1 ), а саме 26 січня 2021 року по дійсний час, перша заява на перерахунок від 26.01.2021 року, тобто з моменту призначення відповідної пенсії;

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної податкової служби України «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» у зв`язку з введенням воєнного стану від 24 лютого 2022 року № 243-о в частині встановлення ОСОБА_1 простою у роботі з 24 лютого 2022 року до 20.06.2023 року та проведення йому перерахунку заробітної плати на весь період простою у розмірі середньомісячного заробітку (середня заробітна плата 2021 року), сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором чи Законом України;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Донецькій області, в особі Голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області, заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області надати довідку про отримані доходи за вказаний період та зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи (вислугу років) в органах Державної податкової служби з 01.09.1996 року по 01.09.2001 року, з 10.12.2001 року по 27.05.2003 року, з 28.05.2003 року по 19.07.2013 року, та з 31.07.2013 року по 27.06.2023 року, (4 роки 8 місяців 0 днів, 1 рік 5 місяців 18 днів, 10 років 1 місяць 23 дні, 9 років 11 місяців 23 дні, (загальною чисельністю 26 років 3 місяці 11 днів) - станом на 01.08.2023 року - для здійснення перерахунку загальної суми пенсії по інвалідності 3 групи ОСОБА_1 з моменту її призначення, а саме з 26 січня 2021 року та для подальшого призначення пенсії за вислугою років, відповідно та сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором чи законом;

- зобов`язати Пенсійний фонд України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області погасити завдані позивачу збитки у вигляді моральної шкоди за нанесену шкоду, а саме нанесення непоправної втрати здоров`я, лікування та як наслідок, отримання інвалідності - 3 групи інвалідності, що підтверджено відповідною довідкою та тривалим курсом лікування. Суму нанесеної шкоди позивач оцінює в розмірі 1 071 071,00 грн;

- зобов`язати Пенсійний фонд України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області погасити завдані позивачу збитки у вигляді матеріальної шкоди, а саме непоправної втрати коштів, майна та іншого, а саме вимушена оренда квартир в м. Новомосковськ, Дніпро, Бровари, витрати на вимушений переїзд та інші витрати. Суму нанесеної шкоди позивач оцінює в 200 071, 71 грн.;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Донецькій області в особі Голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області, заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області здійснити перерахунок сум недоотриманої основної та додаткової заробітної плати (премій, надбавок, доплат тощо), щорічної матеріальної допомоги та забезпечення, компенсації за усі дні не нарахованих та невикористаних основних та додаткових відпусток - ОСОБА_1 з урахуванням спеціального стажу роботи в органах з 10 грудня 2001 року по 27 травня 2003 та з 28 травня 2003 року по 19 липня 2013 року (загальною чисельністю 12 років 3 місяці 8 днів) за період з 20 липня 2013 року по теперішній час;

- зобов`язати Пенсійний фонд України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зробити перерахунок основного розміру пенсії по інвалідності 3 групи ОСОБА_1 та встановити реальний стаж роботи у відповідних органах зазначеної особи ( ОСОБА_1 ), відповідно та сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором чи законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з метою перерахунку пенсії, звертався до Головного управління ДФС у Донецькій області, Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області, Державної податкової служби України, Міністерства фінансів України, Державної архівної служби України, Державного архіву Донецької області, проте, у наданні довідки йому відмовлено, вказуючи на неможливість надати йому довідку про отримувані ним доходи в період з 28.05.2003 по 19.07.2013 роки. Крім того, позивач вказує, що до моменту його звільнення з державної служби працював на посаді посаді завідувача Бахмутського сектору контролю за підакцизними товарами управління контролю за підакцизними товарами. Позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій Державної податкової служби України він у період з 24.02.2022 до моменту звільнення 20.06.2023 перебував у простої. При цьому, відповідно до вимог абзацу 3 статті 113 Кодексу законів про працю України за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя та здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Позивач зазначає, що зважаючи на те, що пунктом 2 наказу Державної податкової служби України від 24.02.2022 №243-о "Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби та її територіальних органах" визнано встановлений простій таким, що виник не з вини працівників та зумовлений загрозою їх життю та здоров`ю, то відповідач мав розрахувати середній заробіток працівників, які перебувають у простої та сплачувати оплату за час простою у розмірі середнього заробітку протягом всього часу простою. Однак, Державна податкова служба України в порушення вимог абзацу 3 статті 113 Кодексу законів про працю України встановила інші виплати посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 221 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану", що спричинило неправильний обрахунок його середнього заробітку та стало підставою для звернення до суду з позовом в цій частині. Вважає, що своїми діями, відповідачі йому не тільки моральну шкоду, а й матеріальну шкоду, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 позовну заяву було залишено без руху.

У строк визначений судом позивач подав до суду уточнений адміністративний позов.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.12.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Крім того суд запропонував відповідачам подати до суду відзив на позовну заяву та витребував докази по справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.10.2024 у задоволенні клопотання Державної податкової служби України про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та у порядку загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.10.2024 залучено до участі у справі № 320/26789/23 в якості співвідповідача Головне управління ДПС у Донецькій області.

Головне управління ДФС у Донецькій області в особі голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області наділо суду лист, в якому вказує про неможливість надати на ухвалу суду копії довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , наданої відповідно до вимог ст. 43 та 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» для проведення перерахунку основного розміру пенсії по інвалідності позивачу; копії довідки про отримані доходи ОСОБА_1 за відповідний період з 28.05.2003 по 19.07.2013; щодо розрахунку загального стажу роботи (вислуги років) в органах податкової міліції ГУ ДФС ОСОБА_1 із зазначенням зарахованих періодів, та відомості щодо вислуги років ОСОБА_1 , яка вирахувана для пенсії ОСОБА_1 , не вбачається можливим, оскільки вся територія Маріупольського району тимчасово окупована та перевірка наявності архівних документів за юридичною адресою Головного управління ДФС у м. Маріуполі можлива лише після звільнення міста від тимчасової окупації.

Державна податкова служба України, заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов зазначає, що пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону № 389-VIII. Так, вказаним Указом встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону № 389-VIII. Вказує, що рішення про встановлення та припинення простою у ДПС приймається Головою або особою, яка виконує його обов`язки, шляхом видання відповідного наказу. Вказані повноваження є дискрецією Державної податкової служби України.

Головне управління Державної податкової служби у Донецькій області у відзиві стверджує, що оплата праці під час простою в період воєнного стану не здійснюється відповідно до частини 3 статті 113 КЗпП через наявність постанови Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану». Отже, застосувавши до обрахунку заробітної плати за час простою положення постанови Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 221, Головне управління ДПС у Донецькій області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а отже підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області надіслало на адресу суду відзив, просить у задоволенні позову відмовити. Вказує, що пенсію розраховано на підставі документів, які містяться в матеріалах пенсійної справи та відповідно до чинного законодавства. Наголошує, що оскільки, відповідно до ст. 343.1 Податкового Кодексу України посадовим особам контролюючих органів (податкова міліція) присвоюються спеціальні звання, ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України Про державну службу, отже право на призначення пенсії, як державному службовцю відсутнє. Також звертає увагу, що підстав для задоволення моральної шкоди немає. Просить у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.12.2001, ОСОБА_1 працював в Управлінні податкової міліції Державної податкової адміністрації у Донецькій області з 28.05.2003 по 19.07.2013 на посаді завідувач сектору боротьби з незаконним обігом підакцизних та інших товарів управління податкової міліції Державної податкової служби у Донецькій області, спеціальне звання майор податкової міліції.

У зв`язку з перерахунком пенсії, позивач 15.02.2023 звернувся до Головного управління ДПС у Донецькій області з заявою про надання довідки про отримувані ним доходи з 28.05.2003 по 19.07.2013 під час проходження служби в органах податкової міліції, однак отримав відмову.

04.02.2023 позивач звернувся до ДПС України з зверненням щодо встановлення осіб, які можуть надати довідку. З відповіді ДПС України, оформленою листом від 15.02.2023 №3722/6/99-00-10-04-01-06, позивачу стало відомо, що належним відповідачем по видачі довідки є Міністерство фінансів України, в особі Голови комісії з реорганізації ДФС України.

25.02.2023 позивач звернувся до Міністерства фінансів України, в особі Голови комісії з реорганізації ДФС України з листом щодо надання відповідної довідки.

Листом від Голови комісії з реорганізації ДФС України 27.02.2023 № 16040-03/Д-367/347, позивача було повідомлено про можливість звернутись до Голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області з метою отримання відповідних документів.

Також позивач звернувся з аналогічними запитами до Державної архівної служби України та Державного архіву Донецької області. Згідно отриманих відповідей від 27.02.2023 року за №1132/8-18/Д-331 та від 03.03.2023 року №01-31/83 відповідно, запропоновано позивачу звернутися до Головного управління ДПС у Донецькій області.

02.03.2023 року позивач звернувся з відповідним запитом до ГУ ДФС у Донецькій області, в особі Голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області.

Згідно отриманої відповіді, Головне управління ДФС у Донецькій області повідомило позивача, що немає законних підстав для видачі відповідних довідок та необхідних документів, крім того надання довідки про отримані доходи не вбачається можливим у зв`язку з відсутніми архівними документами, що і стало підставою для звернення позивача до суду.

З 15.01.2021 по 07.06.2024 ОСОБА_1 працював в Головному управлінні ДПС у Донецькій області з 15.01.2021 на посаді завідувача Бахмутського сектору контролю за підакцизними товарами управління контролю за підакцизними товарами.

З 24.02.2022 по 20.06.2023 позивач перебував в вимушеному простої. З розрахункових квитків, які позивач отримав тільки в березні 2023 року він дізнався, що йому встановлено 2/3 від окладу, хоча згідно з наказом Державної податкової служби України «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» у зв?язку з введенням воєнного стану від 24 лютого 2022 року № 243-0, згідно до пункту 4.6 вбачається - «зберегти у межах кошторису середній заробіток для працівників, які підпадають під дію простою».

Вважаючи невірний обрахунок своєї заробітної плати під час перебування в простої, а також протиправний наказ ДПС України «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах», позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Крім того, підпунктом 2 пункту 4 вказаного Указу постановлено Кабінет Міністрів України невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

З метою упорядкування трудових відносин у період воєнного стану, збереження кадрового потенціалу та стимулювання економіки країни в умовах кризи було прийнято ряд законодавчих та нормативно-правових актів, зокрема:

- Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»;

- постанову Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану»;

- постанову Уряду від 12.04.2022 № 440 «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану»;

- постанову Кабінету Міністрів України від 13.03.2022 № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану».

Тобто, суд зазначає, що внаслідок суттєвої зміни низки суспільних процесів, державою вжито заходи щодо врегулювання питань забезпечення трудових прав осіб в умовах воєнного стану та постійної загрози життю, здоров`ю.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 9 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" встановлено, що в умовах воєнного стану Президент України та Верховна Рада України діють виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 13 Закону України "Про державну службу" центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби видає у випадках, встановлених законом, нормативно-правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.

Згідно пункту 1 Положення про Національне агентство України з питань державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. № 500 (далі - Положення), Національне агентство України з питань державної служби (НАДС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, здійснює функціональне управління державною службою в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті).

Відповідно до підпункту 8 пункту 4 Положення, оприлюднює на офіційному веб-сайті НАДС узагальнені роз`яснення з питань застосування Законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування" та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та служби в органах місцевого самоврядування.

З метою належної організації роботи державних службовців під час воєнного стану НАДС надано роз`яснення від 04.03.2022 № 149-р/з "Щодо нез`явлення державних службовців на роботу та надання їм відпусток під час воєнного стану, а також оформлення відносин із державними службовцями, яких зараховано до територіальної оборони".

Відповідно до наданих у роз`ясненні рекомендацій, функціонування державних органів та режим роботи їх працівників має бути організований з огляду на безпекову ситуацію у конкретному регіоні. Забезпечення ефективної роботи державного органу в цей період вимагає гнучкості та швидкої адаптації до подій, що відбуваються навколо.

Також вказано, що державний службовець може виконувати завдання за посадою за межами адміністративної будівлі державного органу у випадках та порядку, передбаченому Типовими правилами внутрішнього службового розпорядку, затвердженими наказом НАДС від 03 березня 2016 року № 50, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 березня 2016 року за № 457/28587, та Правилами внутрішнього службового розпорядку відповідного державного органу. Дистанційний формат роботи дозволить більшою мірою убезпечити працівників державного органу від збройної агресії чи загрози нападу, допоможе зменшити небезпеку їх життю або здоров`ю, а також сприятиме дотриманню обмежень перебування на вулицях та в інших громадських місцях, зокрема у комендантську годину.

Однак, у разі відсутності організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, що викликане, зокрема, військовим станом, доцільно оформити простій для конкретних державних службовців або структурних підрозділів відповідно до законодавства про працю.

Відповідно до абзацу 1 статті 34 Кодексу законів про працю України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Згідно пункту 1 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227 (далі - Положення), Державна податкова служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Відповідно до пункту 2 Положення ДПС у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно пункту 9 Положення ДПС в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

Судом встановлено, що наказом Державної податкової служби України від 24.02.2022 №243-о "Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах", на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", керуючись положеннями статті 34 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України "Про оплату праці", статті 6 Закону України "Про охорону праці" та з метою збереження життя і здоров`я працівників Державної податкової служби України та її територіальних органів встановлено простій у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах, зазначених у додатку 1.

Пунктами 2, 3 вказаного наказу визнано встановлений п. 1 цього наказу простій Державної податкової служби України та її територіальних органів таким, що виник не з вини працівників та зумовлений загрозою їх життю та здоров`ю. Визначено строком дії простою період з дня видання цього наказу до закінчення дії обставин, які створюють загрозу життю і здоров`ю працівників Державної податкової служби України та її територіальних органів.

Тобто, даним наказом ДПС, як центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначив порядок роботи державних службовців та працівників структурних територіальних органів, які входять до апарату ДПС.

Таким чином, наказ Державної податкової служби України від 24.02.2022 №243-о "Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах" прийнято правомірно та в межах наявних повноважень.

При цьому, суд зазначає, що 07.03.2022 прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 221 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану", відповідно до якої надано право керівникам державних органів, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу) (п.1), а також рекомендовано керівникам органів місцевого самоврядування застосовувати положення пункту 1 цієї постанови та здійснювати його виконання в межах фондів заробітної плати, передбачених у кошторисах відповідних органів, підприємств, установ та організацій (п.2).

Таким чином, керуючись положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 221 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану" щодо встановлення у межах кошторису апарату ДПС оплату праці в розмірі двох третин посадового окладу для працівників апарату ДПС, які знаходяться в простої, Державна податкова служба України діяла в межах чинного законодавства.

Щодо оплати праці в період простою, суд звертає увагу на таке.

Згідно з наказом Головного управління ДПС у Донецькій області від 19.05.2022 № 89 «Про встановлення простою в роботі структурних підрозділів Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області та запровадження дистанційної роботи» (далі наказ № 89-о) було встановлено простій у роботі працівників всіх структурних підрозділів ГУ ДПС, за виключенням працівників, яким було запроваджено дистанційну роботу на період воєнного стану згідно з додатком до цього наказу, за місцем їх фактичного перебування.

Відповідно до наказу ГУ ДПС від 19.05.2022 № 4-ф «Про оплату праці» у межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі ГУ ДПС для працівників, які підпадають під дію простою, передбачено виплату державним службовцям посадового окладу, надбавки за вислугу років на державній службі та ранг державного службовця.

Наказом ГУ ДПС у Донецькій області від 01.02.2023 № 8-ф «Про розмір оплати часу простою» передбачено проводити оплату часу простою працівників у розмірі посадового окладу з 01.02.2023.

ОСОБА_1 працює в Головному управлінні ДПС у Донецькій області з 15.01.2021 на посаді завідувача Бахмутського сектору контролю за підакцизними товарами управління контролю за підакцизними товарами.

З наданої ГУ ДПС у Донецькій області суду довідку про розмір сплаченої заробітної плати позивачу за 2022 рік слідує, що йому було виплачено понад 65% від заробітної плати. Відтак, суд вважає, що підстави для проведення перерахунку заробітної плати за весь період простою у розмірі середньомісячного заробітку, відсутні.

Щодо позовної вимоги щодо зобов`язання Головного управління ДФС у Донецькій області, в особі Голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області, заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області надати довідку про отримані доходи за вказаний період та зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи (вислугу років) в органах Державної податкової служби з 01.09.1996 року по 01.09.2001 року, з 10.12.2001 року по 27.05.2003 року, з 28.05.2003 року по 19.07.2013 року, та з 31.07.2013 року по 27.06.2023 року, (4 роки 8 місяців 0 днів, 1 рік 5 місяців 18 днів, 10 років 1 місяць 23 дні, 9 років 11 місяців 23 дні, (загальною чисельністю 26 років 3 місяці 11 днів) - станом на 01.08.2023 року- для здійснення перерахунку загальної суми пенсії по інвалідності 3 групи ОСОБА_1 з моменту її призначення, а саме з 26 січня 2021 року та для подальшого призначення пенсії за вислугою років, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини другої статей 6 та 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року № 2939-VI (далі - Закон України № 2939). Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовані Законом України «Про інформацію» від 02.10.1992 року № 2657-ХІІ (далі - Закон України № 2657).

Згідно ст. 1 Закону України № 2939, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України № 2657, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно положень ч. 1 та 2 ст. 7 Закону України № 2657, право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Правовий статус посадових осіб ДПС та її територіальних органів, як контролюючих органів, визначено розділом XVIII Податкового кодексу України.

Відповідно до пунктів 342.4 та 342.6 статті 342 ПК України, посадові особи контролюючих органів є державними службовцями. Правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - законами України «Про державну службу» та «Про запобігання корупції» та іншими законами.

Згідно зі статтею 344 ПК України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час осягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Пенсійне забезпечення працівників контролюючих органів, їх установ та організацій, які не є посадовими особами, здійснюється на підставах та в порядку, встановлених законодавством.

Відповідно до запису № 4006427 внесеного до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Державна податкова адміністрація України (ЄРДПОУ 19355711) припинена 09.08.2012 на підставі рішення щодо реорганізації.

Міністерство доходів і зборів України утворено шляхом реорганізації Державної податкової служби України та Державної митної служби України згідно Указу Президента України від 24 грудня 2012 року № 726/2012 «Про деякі заходи оптимізації системи центральних органів виконавчої влади».

Державна фіскальна служба України утворена шляхом реорганізації та є правонаступником Міністерства доходів і зборів України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби України».

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», Державну фіскальну службу України реорганізовано шляхом поділу та утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (далі Постанова № 227) затверджено, зокрема, Положення про Державну податкову службу України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 682-р «Питання Державної податкової служби» (зі змінами) погоджено пропозицію Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї Постановою № 227 функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» (далі Постанова №537) утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1. Реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2.

Установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України (пункт 3 Постанови № 537).

При цьому визначено територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Таким чином, Постанови № 1200 та № 537, а також Розпорядження № 682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво Державної податкової служби України та її територіальних органів, тобто про перехід до Державної податкової служби України та її територіальних органів функцій Державної фіскальної служби України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Разом з цим, видача позивачу довідки про отримані доходи під час роботи в Державній податковій адміністрації України (в органах податкової міліції) у період з 28.05.2003 по 19.07.2013 у зазначеній справі не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що були передані ДПС та її територіальним органам відповідно до Постанов № 1200 та № 537, а також Розпорядження № 682-р.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що ДПС та її територіальні органи не вповноважені складати та видавати довідки з кадрових питань (особового складу) працівників Державної податкової адміністрації України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України. затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 235 (далі - Положення № 235), Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

ДФС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. ДФС та її територіальні органи є органами доходів і зборів.

У складі ДФС та її територіальних органах діють підрозділи податкової міліції, які здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, виконують оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції (пункт 7 Положення № 235).

Згідно підпунктів 11, 12, 14, 15, 18 пункту 11 Голова ДФС: затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату ДФС, призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, заступників керівників; приймає на роботу та звільняє з роботи в порядку, передбаченому законодавством, працівників ДФС; призначає на посаду та звільняє з посади у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату ДФС (якщо інше не передбачено законом); призначає на посаду за погодженням з Міністром фінансів і головами відповідних обласних та Київської міської держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів ДФС в областях та м. Києві; призначає на посаду за погодженням з головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників інших територіальних органів ДФС; призначає на посаду та звільняє з посади заступників керівників територіальних органів ДФС, начальників митних постів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року № 1200 утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2019 року № 395 "Питання Державної податкової служби" утворено комісію з реорганізації Державної фіскальної служби та затверджено головою комісії директора Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Міністерства фінансів ОСОБА_3 .

У зв`язку з набуттям чинності 25.03.2021 року Закону України від 28.01.2021 року № 1150-IX "Про Бюро економічної безпеки України" (далі - Закон № 1150-IX), згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 р. № 1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" (із змінами і доповненнями, далі - Постанова № 1200), абзацу другого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2019 р. № 395 "Питання Державної податкової служби" (із змінами і доповненнями), продовжились здійснюватися відповідні заходи, пов`язані з реорганізацією (ліквідацією) Державної фіскальної служби України (далі - ДФС), що передбачені Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 р. № 1074 (далі - Постанова № 1074).

Згідно з підпунктом 2 пункту 10 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1150-IX, Кабінету Міністрів України необхідно не пізніше восьми місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію ДФС.

Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2021 р. № 761 "Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. № 85", Кабінет Міністрів України постановив внести зміну в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 р. № 85 "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів", виключивши таку позицію: "ДФС 4604".

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2021 р. № 1127 "Деякі питання застосування окремих положень законодавства у процесі реорганізації Державної фіскальної служби" установлено, що у процесі реорганізації Державної фіскальної служби Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 р. № 1074 (Офіційний вісник України, 2011 р., № 82, ст.3005), застосовується з урахуванням таких особливостей: головою комісії з реорганізації Державної фіскальної служби може бути призначена посадова особа Міністерства фінансів, головою комісії з реорганізації раніше утвореного як юридична особа публічного права територіального органу Державної фіскальної служби (головного управління, митниці) може бути призначена посадова особа з числа працівників такого органу або у разі відсутності посадових осіб в такому органі - посадова особа юридичної особи - правонаступника, або у разі відсутності посадових осіб в такому органі та юридичній особі - правонаступнику - посадова особа Міністерства фінансів або Державної податкової служби, або Державної митної служби, або Бюро економічної безпеки.

З огляду на відсутність, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 р. № 85 "Про Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів", визначеної чисельності працівників апарату та територіальних органів ДФС, а також відсутність у визначених Додатком № 3 до проекту Закону України № 6000 від 15 вересня 2021 року "Про Державний бюджет України на 2022 рік" (прийнятий Верховною Радою України 02.12.2021) видатків у 2022 році на утримання ДФС та реалізацію заходів з реорганізації (ліквідації) ДФС, станом на 01.01.2022 всі співробітники ДФС, вивільнені.

Починаючи з 01.01.2022, ДФС України припинено виконання функцій органу виконавчої влади України.

Подальші заходи, пов`язані із реорганізацією (ліквідацією) ДФС будуть здійснюватися представниками державних органів, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються, а також членами комісії з реорганізації ДФС, що є представниками інших центральних органів виконавчої влади відповідно до вимог Постанови № 1074.

З викладеного слідує, що на даний час не закінчився процес реорганізації (ліквідації) ДФС України.

Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 р. № 1074 "Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади" (далі - Порядок № 1074).

Приписами пункту 15 Порядку № 1074 передбачено, що у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації.

Головою комісії з реорганізації органу виконавчої влади затверджується керівник або заступник керівника утвореного органу виконавчої влади або органу виконавчої влади, до якого перейшли права та обов`язки органу виконавчої влади, що реорганізується.

Головою комісії з ліквідації органу виконавчої влади затверджується посадова особа, визначена Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 16 Порядку № 1074 Голова комісії з припинення органу виконавчої влади затверджує в триденний строк її персональний склад, до якого обов`язково входять працівники юридичної, кадрової, бухгалтерської служб органу виконавчої влади, що припиняється, представники Мінфіну, ДПС, Казначейства, Укрдержархіву та інших заінтересованих центральних органів виконавчої влади, а також у разі потреби посадові особи утвореного органу виконавчої влади.

У складі комісії з припинення органу виконавчої влади за рішенням голови комісії визначаються заступники голови комісії - представники органу виконавчої влади, що припиняється, або утвореного органу виконавчої влади, або органу виконавчої влади, до якого переходять права та обов`язки органу виконавчої влади, що припиняється, один з яких за рішенням голови комісії у разі його відсутності чи неможливості здійснювати ним свої повноваження з інших причин виконує обов`язки голови комісії.

Відповідно до статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

З означених вище правових норм слідує, що порядок здійснення та забезпечення права звернення кожного громадянина України до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, визначає Закон України «Про звернення громадян».

Згідно вимог Закону України «Про звернення громадян» у випадку якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади зверненні не входять до його повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Судом, при розгляді справи, встановлено, що позивач з метою отримання довідки про дохід за час його роботи в Управлінні податкової міліції Державної податкової адміністрації у Донецькій області для перерахунку пенсії, звертався до Головного управління ДФС у Донецькій області, Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області, Державної податкової служби України, Міністерства фінансів України, Державної архівної служби України, Державного архіву Донецької області, проте, у наданні довідки йому відмовлено, вказуючи на неможливість надати йому довідку про отримувані ним доходи в період з 28.05.2003 по 19.07.2013 роки.

Поряд з цим, судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.12.2001, ОСОБА_1 працював в Управлінні податкової міліції Державної податкової адміністрації у Донецькій області з 28.05.2003 по 19.07.2013, отже в цей період отримував заробітну плату, а тому має право на отримання відповідної довідки про його доходи під час роботи в Державній податковій адміністрації України для надання її до органів Пенсійного фонду України для перерахунку його пенсії.

Відновлення порушеного права позивача на отримання довідки про отримані ним доходи під час його роботи для перерахунку пенсії, є основною метою при розгляді даного спору, а тому захист такого права має бути, насамперед ефективним.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі Chahal проти Об`єднаного королівства (заява № 22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі Афанасьєв проти України).

Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що заходи пов`язані із реорганізацією (ліквідацією) ДФС відповідно до вимог Постанови №1074 здійснюються представниками держаних органів, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються, а також членам комісії з реорганізації ДФС, що є представниками інших центральних органів виконавчої влади. З огляду на це, Комісія з реорганізації Державної фіскальної служби України уповноважена вести облік документів з кадрових питань, у тому числі щодо заробітної плати колишніх працівників Державної податкової адміністрації України, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати Комісію з реорганізації Державної фіскальної служби України видати довідку ОСОБА_1 про отримані доходи під час роботи в Державній податковій адміністрації України з 28.05.2003 по 19.07.2013.

Таким чином, з метою поновлення порушених прав позивача та їх ефективного захисту, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України щодо не надання ОСОБА_1 довідки про отримані ним доходи під час роботи в податковій міліції у період з 28.05.2003 по 19.07.2013; зобов`язати Комісію з реорганізації Державної фіскальної служби України видати довідку ОСОБА_1 про отримані доходи під час роботи в податковій міліції у період з 28.05.2003 по 19.07.2013.

Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо зарахування ОСОБА_1 стаж роботи (вислугу років) в органах Державної податкової служби з 01.09.1996 року по 01.09.2001 року, з 10.12.2001 року по 27.05.2003 року, з 28.05.2003 року по 19.07.2013 року, та з 31.07.2013 року по 27.06.2023 року, (4 роки 8 місяців 0 днів, 1 рік 5 місяців 18 днів, 10 років 1 місяць 23 дні, 9 років 11 місяців 23 дні, (загальною чисельністю 26 років 3 місяці 11 днів) - станом на 01.08.2023 року- для здійснення перерахунку загальної суми пенсії по інвалідності 3 групи ОСОБА_1 з моменту її призначення, а саме з 26 січня 2021 року та для подальшого призначення пенсії за вислугою років, оскільки доказів звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області позивачем суду не надано. Матеріали справи також таких не містять.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області як особа з інвалідністю. Доказів, що свідчать про переведення позивача на пенсію по вислузі років, суду не надано.

Не підлягає задоволенню вимога щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зробити перерахунок основного розміру пенсії по інвалідності 3 групи ОСОБА_1 та встановлення реального стажу роботи у відповідних органах зазначеної особи, оскільки є передчасною. Судом ще не ухвалювалось рішення про зарахування спірного стажу позивача, відтак в органу пенсійного фонду відсутня можливість перерахувати розмір пенсії позивача та встановити реальний стаж.

Що стосується позовної вимоги щодо зобов`язання Головного управління ДФС у Донецькій області в особі Голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Донецькій області, заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області здійснити перерахунок сум недоотриманої основної та додаткової заробітної плати (премій, надбавок, доплат тощо), щорічної матеріальної допомоги та забезпечення, компенсації за усі дні не нарахованих та невикористаних основних та додаткових відпусток - ОСОБА_1 з урахуванням спеціального стажу роботи в органах з 10 грудня 2001 року по 27 травня 2003 та з 28 травня 2003 року по 19 липня 2013 року (загальною чисельністю 12 років 3 місяці 8 днів) за період з 20 липня 2013 року по теперішній час, суд зазначає, що в цій частині відсутній спір. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що з ним не проведено остаточний розрахунок при звільненні, ані при зверненні до суду, ані при розгляді справи таких доказів не встановлено та судом не добуто.

Щодо вимоги сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає i виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків пї виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків пx виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків пx виплати» (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів пx виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок № 159).

Статтею 1 Закону № 2050-III передбачено, що підприємства, установи i організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків пx виплати, у тому числі з вини власника a6o уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків пx виплати провадиться у разі затримки на один i більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України i які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності i господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується ycix доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України i не мають разового характеру.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 55 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статтею 2 Закону № 2050-III та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку i підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі органом Пенсійного фонду) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно зі статтею 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків i обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачуються доход, до уваги не береться).

3 системного аналізу вищезазначених норм права, встановлено, що компенсації підлягають нараховані грошові доходи, зазначені у п. 3 Порядку, разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України i не мають разового характеру, у разі затримки пx виплати на один i більше календарних місяців.

Таким чином, компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу.

За змістом статті 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

3 аналізу норм Закону №2050-III та Порядку №159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії,

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата),

3) порушення встановлених строків пx виплати (як з вини так i без вини підприємств всіх форм власності i господарювання),

4) затримка виплати доходів на один i більше календарних місяців,

5) зростання цін на споживчі товари i тарифи на послуги.

Пунктом 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України i не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткові пенсії, цільові грошові допомоги на прожиття, щомісячної державної допомоги та компенсаційних виплат.

Згідно абз. 1 п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків i обов`язкових платежів) i приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Таким чином, за змістом наведених норм, компенсація провадиться у разі затримки виплати нарахованих доходів, чого встановлено не було.

Використане у статті 3 Закону № 2050-III та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що мaє існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, i на підставі судового рішення (рішення Верховного Суду по справі №521/940/17 від 03.07.2018).

Отже, виходячи зі змісту наведених норм, компенсація проводиться у разі затримки нарахованих, але не виплачених доходів громадян.

3 матеріалів справи вбачається, що пенсія позивачу по інвалідності призначена з 26.01.2021, однак позивач просить виплатити заборгованість за весь час прострочення, яка у відповідача не обліковується.

Позивач не надав суду жодних підтверджень, про наявність заборгованості, та не обгрунтував підстави нарахування та виплати суму збитків від інфляції та 3% річних.

Відтак, в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.

Судова практика щодо стягнення (відшкодування) моральної шкоди в цивільних, господарських спорах у галузі адміністративного судочинства фундаментально побудовано на постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 (з урахуванням унесених змін 2009 рок), однак під час розгляду кожної конкретної справи рішення ґрунтується на різних правозастосовних висновках, оскільки залежить від сукупності обставин і наявних у справі доказів.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб?єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься ц. 1 ст. 1 Протоколу №l до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить віл формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту "d" Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011: "Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин".

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-BP від 17 липня 1997 року.

Стаття 41 Конвенції проголошує: "Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію". При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа "Бушемі проти Італії", рішення від 16.09.1999).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-pп/2003).

3 урахуванням суб?єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Розмір моральної шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їх тривалості та можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, як то стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та ділових стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (спів розмірності), виваженості та справедливості.

Аналізуючи матеріали справи та з?ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди та обов?язку її відшкодування, слід зважати на характер правовідносин, тривалість спору та тяжкості моральних страждань і переживань позивача та з урахуванням невчинення у встановлені строки відповідачем покладеного на нього чинним законодавством обов?язку здійснення належних позивачу виплат, що фактично відповідачем не спростовано.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1. у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я;

2. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4. у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1.якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2.якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3.в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну Йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз?яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров?я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності причинного зв?язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦІІК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Однак, позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв?язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов?язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, а також зважаючи те, що необхідною умовою для стягнення шкоди, завданої внаслідок неправомірних рішень органу місцевого самоврядування, є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв?язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. У разі відсутності хоча б одного з наведених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

При цьому, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

За змістом частини першої статті 73 і статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Однак, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факти заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Щодо погашення завданих позивачу збитків у вигляді матеріальної шкоди, суд зазначає таке.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому саме на позивача покладається обов`язок з доведення факту заподіяння йому шкоди, розміру цієї шкоди, наявності протиправної поведінки відповідача і причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками.

У цій справі позивачем не доведено, що понесені ним витрати були необхідними та є наслідком протиправної поведінки Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2147,20 грн, що підтверджується відомостям квитанції наявної в матеріалах справи.

Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також ту обставину, що вимоги позивача носять немайновий характер та не надається за можливе встановити розмір задоволених вимог до розміру судового збору, суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Донецькій області.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України щодо не надання ОСОБА_1 довідки про отримані ним доходи під час роботи в податковій міліції у період з 28.05.2003 по 19.07.2013.

3. Зобов`язати Комісію з реорганізації Державної фіскальної служби України видати довідку ОСОБА_1 про отримані доходи під час роботи в податковій міліції у період з 28.05.2003 по 19.07.2013.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 2147 (дві тисячі сто сорок сім грн.) 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Донецькій області (ідентифікаційний код 39406028, місцезнаходження: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, 114).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.