Справа № 440/12243/24
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

05 травня 2025 року

м. Київ

справа № 440/12243/24

адміністративне провадження № К/990/15745/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Стародуба О.П., Стеценка С.Г.,

перевіривши касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури

на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року (суддя Супрун Є.Б.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року (колегія у складі суддів: Ральченка І.М., Подобайло З.Г., Катунова В.В.)

у справі № 440/12243/24

за позовом заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України

до Управління з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради

про визнання протиправним та скасування наказу,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року заступник керівника Полтавської обласної прокуратури (далі також - позивач, заявник, скаржник) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України з позовними вимогами до Управління з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради (далі також - відповідач), а саме просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 12.07.2019 № 135 (зі змінами, внесеними наказом від 11.09.2019 № 190), яким затверджено містобудівні умови та обмеження на об`єкт будівництва: "Реконструкція громадського будинку (банку) під готель з розширенням за рахунок добудови та надбудови по вул. Котляревського, 1/27 в м. Полтаві", що був прийнятий за результатами розгляду заяви замовника в особі ТОВ "ПАФ Гарант" (; вул. Європейська, 14, смт. Велика Багачка, Великобагачанський район, Полтавська область, 38300).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2024, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025, позовну заяву повернуто заявнику на підставі норм ч. 2 ст. 123 та п. 9 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

15.04.2025 до Суду надійшла касаційна скарга заступника керівника Полтавської обласної прокуратури, в якій останній просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. У касаційній скарзі скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили положення процесуального права при вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із позовною заявою. Вважає, що суди мали врахувати висновки Верховного Суду з питання застосування процесуальних норм права, наведені у постановах від 16.12.2020 у справі № 520/109/20, від 18.08.2020 у справі № 826/4891/18, від 22.04.2020 у справі № 811/1664/18, від 05.07.2023 у справі № 380/15396/22, а саме правову позицію про те, що положення ч. 2 ст. 122 КАС України слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, але не повинні використовуватися як засоби легалізації неправомірної поведінки і не повинні застосовуватися стосовно заходів, які спрямовані на її припинення. А тому встановлений процесуальний законом строк звернення до адміністративного суду не повинен використовуватись як засіб легалізації триваючого правопорушення. Також, покликаючись на постанови Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 464/2638/17, від 28.11.2018 у справі № 815/2311/15, від 29.04.2021 у справі № 640/19594/20, від 10.04.2020 у справі № 826/17061/18, від 27.04.2020 у справі № 640/8057/19, від 06.09.2021 у справі № 560/2798/19, зазначив, що пропуску строку звернення з позовною заявою не було, оскільки у цьому випадку має місце вчинення відповідачем саме триваючого правопорушення.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого.

За змістом п.п. 3 і 5 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з?ясовує, зокрема: чи відповідає позовна заява вимогам статей 160, 161, 172 КАС України; чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частина 1 ст. 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 і 3 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Разом з тим, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Крім того, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо є підстави, визначені частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Тобто, наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, з огляду на ч. 2 ст. 123 КАС України, є повернення позовної заяви до відкриття провадження у справі чи залишення позовної заяви без розгляду у разу виявлення факту пропуску строку після відкриття провадження у справі.

Зі змісту касаційної скарги та наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 позов залишено без руху та запропоновано заступнику керівника Полтавської обласної прокуратури у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду з разом із поясненнями про поважність причин пропуску такого строку.

28.10.2024 позивач подав через підсистему ЄСІКС "Електронний суд" заяву про поновлення пропущеного строку звернення, в якій стверджував, що станом на момент подачі прокурором позову не припинили існувати підстави для звернення до суду, оскільки протягом всього строку дії спірних містобудівних умов і обмежень, з моменту їх видачі (12.07.2019) і по сьогодні, вони є підставою для розробки проектної документації без погодження з органами охорони культурної спадщини, для отримання дозволу на виконання будівельних робіт та реконструкції об`єкту на земельній ділянці, що не відведена для цієї мети. Саме тому згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України, строк звернення до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради від 12.07.2019 № 135 не пропущений. Крім того, посилаючись на постанову Верховного Суду від 15.12.2018 у справі № 522/6212/17, зауважив на сформовану касаційним судом правову позицію щодо строків оскарження містобудівних умов і обмежень крізь призму акта індивідуальної дії. А саме, що за своєю юридичною природою містобудівні умови і обмеження є актом індивідуальної дії, який видається уповноваженими органами містобудування та архітектури і покладає на замовника будівництва певні обов`язки й обмеження. Правовідносини, що виникають на підставі містобудівних умов і обмежень, носять довготривалий характер, оскільки діють до закінчення будівництва об`єкту. Відповідно, якщо містобудівні умови і обмеження неправомірно видані Управлінням з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету, то вони порушують вимоги містобудівного та земельного законодавства протягом всього строку своєї дії, а не лише в момент їх видачі.

Полтавський окружний адміністративний суд, констатувавши факт пропуску заступником керівника Полтавської обласної прокуратури строку звернення до суду з позовом за відсутності поважних причин такого пропуску та залишивши без задоволення заяву останнього про поновлення пропущеного процесуального строку, ухвалою від 30.10.2024 повернув позовну заяву.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що у позовній заяві заявник зазначив, що Полтавською обласною прокуратурою за результатами опрацювання відомостей із відкритих джерел, даних Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ та Єдиного державного реєстру судових рішень щодо законності будівництва по вул. Котляревського, 1/27 у місті Полтаві було встановлено порушення вимог містобудівного законодавства у діяльності Управління з питань містобудування і архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради при видачі оскаржуваного наказу від 12.07.2019 № 135, яким затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва: "Реконструкція громадського будинку (банку) під готель з розширенням за рахунок добудови та надбудови по вул. Котляревського, 1/27 в м. Полтаві". А саме за даними відомостей з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 у справі №440/9869/21 скасовано дозвіл на виконання будівельних робіт від 03.03.2021 № ІV96, виданий на вищевказаний об`єкт замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "ПАФ Гарант".

У взаємозв`язку з наведеним суд першої інстанції встановив, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 у справі № 440/9869/21 набрало законної сили 29.07.2022.

У контексті наведеного суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки з постанов Великої Палати Верховного Суду постанові від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, постанов Верховного Суду від 21.09.2023 у справі № 380/7550/22, від 23.08.2023 у справі № 380/7024/22, від 21.09.2023 у справі № 380/7839/22, зазначив, що результати опрацювання Полтавською обласною прокуратурою відомостей із відкритих джерел, даних Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ та Єдиного державного реєстру судових рішень щодо законності будівництва по вул. Котляревського, 1/27 у місті Полтаві, за наслідками чого було встановлено порушення вимог містобудівного законодавства у діяльності Управління з питань містобудування і архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради, не можуть свідчити про наявність у позивача об`єктивних обставин, які свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом, як і не може свідчити про таку поважність твердження заявника щодо триваючого характеру правовідносин, які виникають на підставі містобудівних умов і обмежень.

При цьому посилання позивача на обставини скасування дозволу на виконання будівельних робіт, виданого ТОВ "ПАФ Гарант", встановлені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 у справі № 440/9869/21, що набрало законної сили 29.07.2022, не спростовує факт пропуску строку звернення до суду з позовом за відсутності поважних причин такого пропуску.

Переглядаючи в порядку апеляційного провадження ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2024, Другий апеляційний адміністративний суд погодився з мотивами суду першої інстанції та дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, проте всупереч вимогам суду не навів поважних підстав для поновлення цього пропущеного процесуального строку, що є достатньою підставою для повернення позовної заяви.

Одночасно суд апеляційної інстанції визнав безпідставними посилання заявника на висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 15.12.2018 у справі № 522/6212/17, від 19.06.2018 у справі № 464/2638/17, від 28.11.2018 у справі № 815/2311/15, від 29.04.2021 у справі № 640/19594/20, оскільки такі не відповідають останній правовій позиції.

Також апеляційний суд зауважив, що поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Окреслюючи мету законодавчого запровадження строків у судочинстві слід зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Такі обмеження спрямовані на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Зважаючи на наведене Суд зазначає, що сукупний правовий аналіз положень норм п. 18 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 1 ст. 19, ч. 1 - 3 ст. 122, ч. 3 ст. 264 КАС України дає підстави для висновку, що містобудівні умови та обмеження є актом індивідуальної дії, а не нормативно-правовим актом, оскільки такі як результат застосування норм права, адресовані конкретним суб`єктам і створюють права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів, регулюють конкретну життєву ситуацію (в даному випадку проектування і будівництво об`єкта будівництва "Реконструкція громадського будинку (банку) під готель з розширенням за рахунок добудови та надбудови по вул. Котляревського, 1/27 в м. Полтаві") та їх дія закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин, тобто вичерпують свою дію після їх виконання. У зв`язку з цим під час оскарження містобудівних умов та обмежень, як акту індивідуальної дії, слід дотримуватись встановленого КАС України шестимісячного строку звернення до суду.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 640/3844/20 і від 23.01.2018 у справі № 815/5989/13-а.

Як встановили суди попередніх інстанцій, спірні містобудівні умови та обмеження були затверджені оскаржуваним наказом від 12.07.2019 № 135, тобто саме з 12.07.2019 такі набули чинності для учасників справи. Відомості щодо затвердження містобудівних умов та обмежень на об`єкт будівництва: "Реконструкція громадського будинку (банку) під готель з розширенням за рахунок добудови та надбудови по вул. Котляревського, 1/27 в м. Полтаві" були внесені до Реєстру містобудівних умов та обмежень для проектування об`єктів будівництва м. Полтави. Проте з позовом заступник керівника Полтавської обласної прокуратури звернувся до суду лише 10.10.2024.

Також відомості про затвердження цих містобудівних умов та обмежень мали б стати відомими заявнику за наслідком оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень тексту судового рішення у справі № 440/9869/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України, за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАФ ГАРАНТ" про визнання протиправним та скасування рішення.

У взаємозв`язку із наведеним необхідно зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.02.2021 у справі № 800/30/17 зауважила, що вжиття конструкції "повинна була дізнатися" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

У постанові від 27.06.2024 у справі № 160/3693/24 Верховний Суд звернув увагу на те, що з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, підстави та порядок звернення прокурора до адміністративного суду в порядку його представництва інтересів держави в судах не можуть тлумачитися розширено та відмінно від реалізації права на звернення до суду самого суб`єкта владних повноважень.

Зміст положень процесуального закону засвідчує, що жодних винятків для звернення до суду прокурора з позовом, який подано у справі, що розглядається, норми КАС України не встановлюють і не передбачають іншого, спеціального строку для такого звернення, інших наслідків пропущення цього строку.

Тобто позов прокурора, за загальним правилом, подається у той самий строк, що передбачено й у разі звернення до суду інших суб`єктів владних повноважень, а в разі його пропущення застосовуються ті ж самі наслідки.

Верховний Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Також Суд звертає увагу на висновки касаційного суду, сформульовані у постанові від 21.09.2023 у справі № 380/7550/22, де колегія суддів, погодившись з висновками судів щодо пропуску прокурором строку звернення до суду без поважних причин, зазначила, що дата отримання прокурором відповіді на звернення не змінює моменту, з якого прокурор повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а лише свідчить про час, коли він почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права, і ці події не пов`язуються з початком перебігу строку звернення до суду у спірних правовідносинах.

Таким чином, Суд погоджується із позицією судів першої та апеляційної інстанції про те, що заступник керівника названої прокуратури звернувся в інтересах позивача з вимогами про визнання протиправним та скасування наказу від 12.07.2019, яким затверджені спірні містобудівні умови та обмеження, з пропуском шестимісячного строку звернення. Водночас, пропустивши строк на звернення до суду з цим позовом, заступник керівника прокуратури не навів як таких обставин, які б вказували на існування об`єктивних і поважних причин, що зумовили несвоєчасне звернення до суду, а також не надав належних й допустимих доказів в обгрунтування наявності таких.

Водночас Суд відхиляє посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.12.2020 у справі № 520/109/20, від 18.08.2020 у справі № 826/4891/18, від 22.04.2020 у справі № 811/1664/18, від 19.06.2018 у справі № 464/2638/17, від 28.11.2018 у справі № 815/2311/15, від 16.12.2020 у справі № 520/109/20, від 18.08.2020 у справі № 826/4891/18, від 22.04.2020 у справі № 811/1664/18, від 05.07.2023 у справі № 380/15396/22, від 19.06.2018 у справі № 464/2638/17, від 10.04.2020 у справі № 826/17061/18, від 27.04.2020 у справі № 640/8057/19, від 06.09.2021 у справі № 560/2798/19, від 29.04.2021 у справі № 640/19594/20 через їх нерелевантність. Так, висновки Верховного Суду у перелічених постановах, сформовані на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, що не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Подібність правовідносин означає, зокрема подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування предмету та підстав позовів, обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу позивача, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Надаючи оцінку твердженню заявника про необхідність захисту у цьому випадку інтересів держави, порушених, на його переконання, внаслідок вчинення відповідачем триваючого правопорушення, Суд виходив з такого.

Триваюче правопорушення розуміється, як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону.

Верховний Суд у згадуваній скаржником постанові від 28.11.2018 у справі № 815/2311/15 звертав увагу, що положення ч. 2 ст. 122 КАС України слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, але не повинні використовуватися як засоби легалізації неправомірної поведінки і не повинні застосовуватися стосовно заходів, які спрямовані на припинення неправомірної поведінки.

Разом з тим, у контексті цього слід зазначити, що перевірка судом питання строку звернення до суду та застосування наслідків його пропуску передує розгляду справи по суті, тобто перевірка доводів щодо обґрунтування позову стосовно вчинення відповідачем дій на предмет їх протиправності як зовнішньої форми поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у прийнятті рішення чи у здійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, не здійснюється судом на стадії застосування наслідків пропуску строку звернення до суду.

Відтак суб`єкт владних повноважень та, відповідно, прокурор, що здійснює процесуальне представництво інтересів держави, у зв`язку із вчиненням, на його думку, відповідачем триваючого правопорушення, не звільняється від обов`язку у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску. Оскільки встановлення наявності або відсутності факту порушеного права здійснюється під час розгляду справи судом по суті лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин.

Така позиція Суду узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14.03.2024 у справі № 620/278/23 і від 27.06.2024 у справі № 160/3693/24, де наведений актуальний станом на подання скаржником касаційної скарги загальний підхід до розуміння строку звернення прокурора із адміністративним позовом до суду у випадку захисту інтересів держави, порушення яких ним пов`язано із вчиненням триваючого правопорушення.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд вважає, що приведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав уважати, що оскаржувані судові рішення ухвалені ними без додержання норм матеріального та/або з порушенням приписів процесуального права.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до ч. 2 ст. 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За викладених обставин Суд вважає, що касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури слід визнати необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись ст.ст. 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі № 440/12243/24.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб

Суддя С.Г. Стеценко