Справа № 280/974/23
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 квітня 2025 року м. Дніпросправа № 280/974/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року

у адміністративній справі № 160/6497/20 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення грошових коштів, а саме, визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 12 790,13 грн., а також стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 78 525,48 грн., а у задоволені іншої частини заявлених ОСОБА_1 вимог судом першої інстанції відмовлено

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку як позивачем по справі в частині, яка стосується відмови у задоволені заявлених ним вимог, так і відповідачем по справі в частині задоволення вимог позивача.

Апеляційна скарга позивача мотивована помилковим застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, і безпідставного неврахування встановлених у справах за № 280/7811/20 та № 280/6047/22 обставин, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.10.2024 частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти інше рішення про задоволення його вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована неправильністю застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, положень ч.2 ст.19 Конституції України, п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, ч.5 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», ч.5 ст.40, п.1 ч.1 ст.40, ст.44, ст.117 КЗпП України, ст.ст.3, 13 Цивільного кодексу України та порушення норм процесуального права, а саме, вимог ст.ст.2, 6, 242, 246 КАС України, у звязку з чим просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.10.2024 та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Обговоривши доводи апеляційних скарг позивача та відповідача по справі (а.с.1-7, 28-34 т.2), а також висловлені у відзиві позивача заперечення на апеляційну скаргу відповідача (а.с.46-47 т.2), перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність їх оцінки і юридичної кваліфікації, проаналізувавши наявні в матеріалах адміністративної справи докази та правильність застосування до спірних правовідносин норм матеріального і процесуального права, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційних скарг позивача та відповідача по справі, виходячи з нижченаведеного

Як встановлено за матеріалами справи, з позовом у цій справі до Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_1 звернувся до суду 13.02.2023, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати на його користь вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку та протиправними дії Запорізької обласної прокуратури щодо зменшення йому сум нараховування розміру заробітної плати для оплати часу відпусток та компенсації за невикористані відпустки при звільненні, а також зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на його користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі 12 790,13 грн., а також нарахувати і виплатити на його користь заробітну плату для оплати часу відпусток на загальну суму 13099,21 грн. та компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні на суму 83101,53 грн., що загалом становить суму у розмірі 96200,74 грн., і стягнути із Запорізької обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13 грудня 2022 року до дня фактичного розрахунку, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати у розмірі 594,89 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року (а.с.113-116 т.1), залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року (а.с.149-150 т.1), у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, але постановою Верховного суду від 13 червня 2024 року (а.с.190-203 т.1) рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року у цій справі №280/974/23 скасувані, а справа направлена на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

Під час нового розгляду даної справи за позовом ОСОБА_1 у цій справі, судом першої інстанції встановлено, що позивач працював в органах прокуратури Запорізької області з 2017 року та у 2020 році проходив атестацію, за наслідками якої кадровою комісією №14 було прийнято 08.07.2020 рішення про неуспішне проходження прокурором атестації (протоколом засідання Чотирнадцятої кадрової комісії від 14 вересня 2020 року №16 внесені відповідні зміни у вказане рішення), а тому керівником Запорізької обласної прокуратури було видано наказ від 29.09.2020 №1950к про звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», що позивачем оскаржувалося у судовому порядку (справи №280/7811/20 та №280/5045/20), і на виконання судових рішень по вказаним справам, наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 23 вересня 2022 року №1063к ОСОБА_1 було поновлено на попередній посаді, яку обіймав до реорганізації органів прокуратури України, тобто, на посаді начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області, з включенням ОСОБА_1 повторно до графіку проведення співбесід.

У подальшому, відповідно до рішення Шістнадцятої кадрової комісії від 17 листопада 2022 року №2 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», прокурора ОСОБА_1 за результатами проведення 3 етапу атестації співбесіди було визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію. Відповідно, на підставі рішення кадрової комісії №16 з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 17 листопада 2022 року №2 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, керівником Запорізької обласної прокуратури, на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ було прийнято наказ від 13 грудня 2022 року №1398к про звільнення позивача із займаної посади та з органів Запорізької обласної прокуратури, який також оскаржувався позивачем до суду, і рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року у справі №280/512/23 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та органів прокуратури Запорізької області з 13 грудня 2022 року і стягнуто із Запорізької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 грудня 2022 року до 17 травня 2023 року у розмірі 66627,68 грн.

Разом з тим, позивач не погоджуючись з обставиною не виплати Запорізькою обласною прокуратурою вихідної допомоги при звільненні, зменшення розміру середньої заробітної плати для оплати часу відпусток та компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, звернувся до суду з відповідним позовом у цій справі, під час розгляду якого суд першої інстанції приймаючи до уваги позиція Верховного Суду, викладену у постанові по цій справі №280/974/23, якою справу направлено на новий розгляді, правильно спирався на положення: ч.2 ст.19 Конституції України; ст.4, ст.51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1697-VII), а також обґрунтовано узяв до уваги, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ було внесено зміни до Кодексу законів про працю України (КЗпП України), яким врегульовано трудові відносини всіх працівників, зокрема, доповнено: ст.32 частиною п`ятою змістом: «переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; ст.40 частиною п`ятою змістом: «особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Крім того, вирішуючи спір у цій справі суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус, а згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Також суд першої інстанції правильно акцентував увагу на тому, що відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, і про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум, а у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму, а згідно ч.1 ст.117 КЗпП України чітко визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, судом першої інстанції правильно наголошено, що у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу, і при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, і середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100), відповідно до пункту 2 якого, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Отже, за наведених положень чинного законодавства та виходячи з того що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при вирішенні спірних у цій справі правовідносин, які виникли навколо права позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні з посади та органів прокуратури, слід керуватися саме положеннями статті 44 КЗпП України, якою врегульовано порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, що повністю узгоджується з рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 та неодноразово висловленою Верховним Судом правовою позицією, зокрема, у у постановах від 31 січня 2018 року по справі №803/31/16, від 30 липня 2019 року по справі №804/406/16, від 8 серпня 2019 року по справі №813/150/16..

Колегія суддів у повному обсязі погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції оскільки внесеними Законом №113-ІХ змінами до КЗпП України не визначено особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а до передбаченого ч.5 ст.51 Закону та ч.4 ст.40 КЗпП України виключного переліку випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України, не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, відповідно, при вирішенні спірного у цій справі питання застосування положень статті 44 КЗпП України не заборонено.

Як правильно акцентовано увагу судом першої інстанції, спірна у цій справі ситуація полягає в тому, що позивачем двічі оскаржувалися до суду накази про своє звільнення з посади і як результат його двічі було поновлено на посаді як незаконно звільненого працівника.

Так, вперше рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі №280/7811/20 позов ОСОБА_1 задоволено в частині визнання протиправним і скасування наказу керівника Запорізької обласної прокуратури від 29 вересня 2020 року № 1950к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області, і поновлено ОСОБА_1 в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області з 1 жовтня 2020 року та стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 жовтня 2020 року до 26 жовтня 2021 року у розмірі 419 878,28 грн., і зазначене рішення суду було змінено постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 4 серпня 2022 року у частині поновлення позивача на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та органах прокуратури Запорізької області з 30 вересня 2020 року та стягнуто із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 жовтня 2020 року до 26 жовтня 2021 року у розмірі 418311,57 грн, у решті рішення окружного суду було залишено без змін.

Крім того, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року у справі №280/5045/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2021 року і постановою Верховного Суду від 6 квітня 2023 року, було визнано незаконним і скасовано рішення Чотирнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 8 липня 2020 року №2 про неуспішне проходження начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 атестації за результатами співбесіди, а ОСОБА_1 було поновлено на посаді, з якої його незаконно звільнили вперше.

Своє повторне звільнення наказом від 13 грудня 2022 року №1398к, винесеним на підставі рішення Шістнадцятої кадрової комісії від 17 листопада 2022 року №2 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», оскаржувалося ОСОБА_1 в судовому порядку у справі №280/512/23, і рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року, було визнано протиправним і скасовано рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора №2 від 17 листопада 2022 року про не проходження атестації начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням норм матеріального права, а також визнано протиправним і скасовано наказ керівника Запорізької обласної прокуратури №1398к від 13 грудня 2022 року про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та органів прокуратури Запорізької області з 13 грудня 2022 року, зі стягненням із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 грудня 2022 року до 17 травня 2023 року у розмірі 66 627,68 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

За наведених обставин, судом першої інстанції підкреслено, що на час розгляду даної справи №280/974/23, ОСОБА_1 було поновлено в органах прокуратури та на посаді, з якої його було вдруге звільнено, проте вихідна допомога позивачеві при його звільненні з посади, не була виплачена, що відповідачем не заперечується, а тому спираючись на встановлені Верховним Судом у цій справі №280/974/23 обставини та наведені у постанові від 13 червня 2024 року (а.с.190-203 т.1) висновки стосовно гарантій виплати вихідної допомоги працівнику, який звільняється та констатації того факту, що звільнення позивача з органів прокуратури є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати йому вихідної допомоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про беззаперечність права позивача на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), і та обставина, що станом на час розгляду справи позивач поновлений на посаді, з якої його вдруге було звільнено, не впливає на наявність у ОСОБА_1 такого права на вихідну допомогу, адже ця гарантія передбачає обов`язок роботодавця виплатити вихідну допомогу працівникові саме на момент звільнення його з посади, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 29 вересня 2022 року по справі №260/188/21 та від 8 лютого 2024 року по справі №520/4500/21.

Вищевикладене у сукупності свідчить про законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції у цій справі про грубе порушення відповідачем права ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги як при первинному, так і при повторному його звільненні з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», та повністю в свою чергу підтверджує помилковість доводів апеляційної скарги відповідача про незаконність судового рішення саме з тих підстав, що до передбаченого ч.4 ст.40 КЗпП України виключного переліку випадків не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, і звільнення позивача з посади у даному випадку відбулося внаслідок неуспішного проходження позивачем атестації на підставі рішення кадрової комісії, що є відмінним від передбачених ст. 44 КЗпП України підстав у зв`язку з якими передбачено виплату вихідної допомоги. Колегія суддів вважає наведену позицію відповідача лише помилковим розумінням положень чинного законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, і відповідно, зазначені доводи відповідача не можуть слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції у цій справі.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції у цій справі в частині, яка стосується вимог позивача про стягнення з Запорізької обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 13 грудня 2022 року до дня фактичного розрахунку, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати: 594,89 грн., колегія суддів звертає увагу на правильність посилання суду першої інстанції у даному спірному випадку на положення ст.117 КЗпП України та підтверджений матеріалами справи і не спростований сторонами по справі факт того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.12.2022 по 17.05.2023 на користь позивача було вже стягнуто рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.05.2023 у справі №280/512/23, і відповідно, період затримки розрахунку при звільнені має розпочинатися не з 13.12.2022, як зазначив позивач, а з 18.05.2023 по дату винесення рішення 01.10.2024, і саме за період з 18.05.2023 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України підлягає стягненню в межах шестимісячного строку.

Колегія суддів у повному обсязі погоджується з наведеними у попередньому абзаці висновками стосовно періоду стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи як з положень ст.117 КЗпП України так і з настанов Верховного Суду, висловлених у постанові від 13 червня 2024 року по цій справі №280/974/23, якими касаційна інстанція застережила на недопущенні подвійного стягнення середніх заробітків за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільнення, що стосується неможливості нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за частину періоду, яка охоплює період стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як встановлено колегією суддів, визначаючи розмір відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив положень пунктів 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), якими прописано правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати за останні два місяці роботи, який визначається шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, або середньоденної (годинної) заробітної плати шляхом діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати позивача, судом першої інстанції правильно бралася до уваги долучена до матеріалів справи Довідка від 25.12.2022 №21-237 про розмір середньоденного грошового забезпечення позивача у сумі 594,89 грн (а.с.32 т.1), з урахуванням якої суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, а сума середнього заробітку за час затримки при звільненні позивача не більш як за шість місяців має бути обчислена виходячи з 132 робочих дня, що становить суму у розмірі 78 525,48 грн. (середньоденне грошове забезпечення 594,89 грн. х 132 робочих днів).

Наведені висновки суду першої інстанції не спростовуються доводами апеляційної скарги відповідача про необхідність зменшення у даному спірному випадку розміру відшкодування з урахуванням суми вихідної допомоги у розмірі 12790,13 грн., що становить 16,29 % (частина невиидаченої суми в сумі середнього заробітку), оскільки положеннями ст.117 КЗпП України чітко прописано наслідки непроведення з вини відповідача виплати грошового забезпечення у день звільнення, а твердження відповідача про безпідставне не застосування судом у даному випадку принципу співмірності виплаченої вихідної допомоги до середнього заробітку за час затримки розрахунку є лише власним помилковим розумінням відповідачем вказаної норми КЗпП України, що не може слугувати підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом першої інстанції позивачу розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 78 525,48 грн.

Обговорюючи рішення суду першої інстанції в частині, яка стосується вимог позивача про протиправність дій відповідача щодо зменшення йому сум нараховування розміру заробітної плати для оплати часу відпусток та компенсації за невикористані відпустки при звільненні і про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на його користь заробітну плату для оплати часу відпусток на загальну суму 13 099,21 грн. (тринадцять тисяч дев`яносто дев`ять гривень двадцять одна копійка) та компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні на суму 83101,53 грн. (вісімдесят три тисячі сто одна гривня п`ятдесят три копійки), що становить загальну суму у розмірі 96200,74 грн. (девяносто шість тисяч двісті гривень сімдесят чотири копійки) колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції обгрунтовано бралися до уваги долучені до матеріалів справи розрахунки по нарахованій і виплаченій компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 30.09.2020 по 29.09.2021 та за період з 30.09.2021 по 29.09.2022 (а.с.55-60 т.1), а також інформація про надані позивачу частини щорічних відпусток згідно з наказами: № 1246к від 27.10.2022 - 5 днів з 31.10.2022 по 04.11.2022 - у сумі 48,40 грн; № 1291к від 14.11.2022 - 7 днів з 16.11.2022 по 22.11.2022 - у сумі 309,40 грн; № 1360к від 05.12.2022 з 06.12.2022 по 09.12.2022 - 4 дні - у сумі 266,68 грн., з урахуванням чого суд спираючись на положення п.2 розділу II і п.7 розділу IV Порядку №100 дійшов правильного висновку про правильність нарахування відповідачем компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивачу, і відповідно, про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача у наведеній частині.

Наведені у попередньому абзаці висновки суду першої інстанції не спростовуються доводами апеляційної скарги позивача, який вважає невірним обрахунок розміру заробітної плати для оплати часу відпусток та компенсації за невикористані відпустки при звільненні, оскільки на переконання позивача такі розрахунки мали б бути здійснені виходячи з визначеної судами у справах за № 280/7811/20 та № 280/6047/22 середньої заробітної плати у розмірі 1566,71 грн. Проте, зазначені твердження позивача є незастосовними у даному спірному випадку, оскільки по-перше: у вказаних справах № 280/7811/20 та № 280/6047/22 Довідка від 01 жовтня 2020 року №21-486вих-20 про розмір середньоденної заробітної плати позивача у сумі 1566,71 грн. враховувалася судами для обчислення відповідно до пунктів 5, 8 Порядку № 100 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2020 по 26.10.2021 (267 робочих днів) та затримки виконання рішення суду з 27.10.2021 по 22.09.2022 (233 робочих дні), а не для обрахунку розміру заробітної плати для оплати часу відпусток та компенсації за невикористані відпустки при звільненні, що обчислюється відповідно до п.2 розділу II і п.7 розділу IV Порядку № 100; а по друге, вказаною Довідкою від 01 жовтня 2020 року №21-486вих-20 про розмір середньоденної заробітної плати позивача у сумі 1566,71 грн. не спростовується наведена у долучених до матеріалів справи розрахунках інформація про нараховану і виплачену позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 30.09.2020 по 29.09.2021 у сумі 3000,15 грн., яка була розрахована наступним чином: грудень 2021 - 30 днів = 0,00 грн; січень 2022 - 29 днів = 0,00 грн; лютий 2022 - 28 днів = 0,00 грн; березень 2022 - 30 днів = 0,00 грн; квітень 2022 - 30 днів = 0,00 грн; травень 2022 - 31 днів = 0,00 грн; червень 2022 - 30 днів = 0,00 грн; липень 2022 - 31 день = 0,00 грн; серпень 2022 - 31 день = 0,00 грн; вересень 2022 - 30 днів = 3485,27 грн; жовтень 2022 - 31 день = 12364,96 грн; листопад 2022 - 30 днів = 8219,15 грн. Усього: 361 день = 24069,38 грн. : 361 день = 66,674183 грн;* 45 днів = 3000,15 грн.; та за період з 30.09.2021 по 29.09.2022 у сумі 2800,14 грн., яка була розрахована наступним чином: грудень 2021 - 30 днів = 0,00 грн; січень 2022 - 29 днів = 0,00 грн; лютий 2022 - 28 днів = 0,00 грн; березень 2022 - 30 днів = 0,00 грн; квітень 2022 - 30 днів = 0,00 грн; травень 2022 - 31 днів = 0, 00 грн; червень 2022 - 30 днів = 0,00 грн; липень 2022 - 31 день = 0,00 грн; серпень 2022 - 31 день = 0,00 грн, вересень 2022 - 30 днів = 3485,27 грн; жовтень 2022 - 31 день - 12364,96 грн; листопад 2022 - 30 днів = 8219,15 грн. Усього: 361 день = 24069,38 грн.; 361 день = 66,674183 грн; * 42 дні = 2800,14 грн.

Підсумовуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів керуючись положеннями п.1 ч.1 ст.315 та ст.316 КАС України вважає за необхідне за наслідками розгляду апеляційних скарг позивача та відповідача залишити ці апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у цій справі, яким правильно встановив обставини справи та додержано норми матеріального і процесуального права при вирішенні спору у цій справі залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов