Справа № 645/270/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 р.Справа № 645/270/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 22.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Лобановська С.М., вул. Свободи 46-а, смт. Близнюки, 64801, по справі № 645/270/25

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач, апелянт) звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до поліцейського 2 взводу 6 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Смігунова Руслана Вікторовича (далі поліцейський), Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції (далі УПП в Харківській області), в якому просив суд:

- визнати незаконною та скасувати постанову Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції від 06.01.2025 серії ЕНА № 3799170, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн, а провадження у справі закрити.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.01.2025 по справі № 645/270/25, залишеною без змін Другого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського, УПП в Харківській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення передано до Барвінківського районного суду Харківської області для розгляду за підсудністю.

Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 20 березня 2025 року заяву про самовідвід судді Коптєва Ю.А. у адміністративні справі за позовом ОСОБА_1 до поліцейського, УПП в Харківській області про визнання незаконною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, - задоволено.

Передано матеріали адміністративної справи до канцелярії суду для повторного автоматизованого розподілу в порядку передбаченому ст. 31 КАС України.

Згідно з розпорядженням Барвінківського районного суду Харківської області від 20 березня 2025 року ця справа передана на розгляд Близнюківського районного суду Харківської області.

Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про заміну неналежних відповідачів у справі задоволено.

Замінено неналежних відповідачів у адміністративній справі № 645/270/25 - поліцейського та УПП в Харківській області, на належного відповідача -Департамент патрульної поліції (далі ДПП, відповідач).

Рішенням Бллизнюківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2025 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність фактичним обставинам справи, що мають значення для справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що інспектором не вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, поліцейський вказав таке: «Але я не зобов`язаний предоставлять адвоката шось робить», чим в черговий раз порушив права позивача, про що зазначено у оскаржуваній постанові відповідача.

Стверджує, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення він заявив інспектору патрульної поліції про бажання скористатись правовою допомогою та у зв`язку з цим нібито заявив клопотання про відкладення розгляду справи. Вважає, що пропозиція інспектора скористатися правовою допомогою адвоката на місці, зателефонувавши або зв`язавшись із адвокатом у інший спосіб не може свідчити про забезпечення права позивача на отримання правової допомоги, про це позивачем було повідомлено відповідачу та також було повідомлено про необхідність надання часу для залучення адвоката та забезпечення права на правову допомогу.

В порушення зазначених вище вимог ст. 283 КУпАП, поліцейський у оскаржуваній постанові вказав населений пункт - Волохів Яр, тобто інший населений пункт, ніж до цього усно назвав, як ОСОБА_2 , що підтверджується відео фіксацією і суперечить фактичним обставинам справи.

Вважає, що постанова не є законною і підлягає скасуванню оскільки УПП в Харківській області, як органу державної влади суб`єкта владних повноважень, не існує.

Стверджує, що відповідачем не наведені дані дислокації сил та засобів батальйону №2 УПП в Харківській області ДПП 06.01.2025 денне патрулювання Харківської області щодо забезпечення публічної безпеки та контролю за дотриманням правил дорожнього руху на службовому транспортному засобі Тоуоtа Prius, номерний знак НОМЕР_1 , у складі екіпажу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Стверджує, що судом першої інстанції проігноровано, що відповідачем не надано жодних доказів про перебування ОСОБА_1 06 січня 2025 року за кермом легкового автомобіля марки Volkswagen Tiguan реєстраційний номер НОМЕР_2 по автодорозі Ізюм-Харків та механізму фіксації швидкісного режиму автотранспорту, а відеофіксація з нагрудної камери поліцейського саме цього факту не підтверджує.

Також вважає, що судом першої інстанції не враховано, що необхідність повірки засобів вимірювання тих чи інших значень (в тому числі визначенні похибок таких вимірювань) для правомірного використання показників законодавчого врегульованих засобів вимірювальної техніки відповідає як приписам статей 1, 3, 7, 8 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» так і практиці Верховного Суду, відображеній у постанові Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №557/322/17.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. Наполягав на законності та обґрунтованості ухваленої постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини, які не оспорено сторонами.

06.01.2025 о 08:46:38 на автодорозі М-03 573 км. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Tiguan», д.н.з. НОМЕР_2 , в населеному пункті с. Волохів Яр, рухався зі швидкістю 102 км/год. при дозволеній 50 км/год. Швидкість вимірювалась приладом TruCam ТС001133, чим порушив п. 12.4. ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. За вказане адміністративне правопорушення на позивач накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова винесена в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначені чинним законодавством.

Колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 308 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про дорожній рух від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі Закон 3353-XII) Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

За визначенням, наведеним у статті 14 Закону 3353-XII, учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

У силу приписів статті 14 Закону № 3353-XII учасники дорожнього руху серед іншого зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пункту 1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з пунктом 12.4. ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Диспозиція ч. 1 ст. 122 КУпАП передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Volkswagen Tiguan», д.н.з. НОМЕР_2 , на автодорозі М-03 573 км. зі швидкістю 102 км/год. Вимірювання швидкості здійснювалось лазерним вимірювачем швидкості TruCAM серійний номер ТС001133, шляхом наведення поліцейським позначки оптичного прицілу на автомобіль з натисканням спускового гачку приладу, після чого починається вимірювання швидкості і включається відеозапис. При фіксації перевищення встановленої швидкості руху, прилад здійснює фотографування транспортного засобу.

На підтвердження вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП України, відповідачем разом з відзивом на позов було надано фото та відео файли, здійснені за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Вказані відеозапис та фото подані через підсистему «Електронний Суд» та мають електронний цифровий підпис уповноваженої особи.

З дослідженого фото-файлу та відеозапису з приладу TruCam ТС001133 вбачається, що на ньому зафіксований автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухається зі швидкістю 102 км/год. Вимірювання швидкості здійснювалося працівником поліції на відстані 113,3 м.

Твердження апелянта про неправомірність використання поліцейським лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів LТІ 20/20 TruCam ТС001133 в ручному режимі є безпідставним з таких підстав.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні.

З наведеного вбачається, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, яка працює не в автоматичному режимі з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто вище зазначена правова норма закону не виключає можливість використання органами поліції вимірювачів швидкості руху, які не є стаціонарними.

Колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано, що необхідність повірки засобів вимірювання тих чи інших значень (в тому числі визначенні похибок таких вимірювань) для правомірного використання показників законодавчого врегульованих засобів вимірювальної техніки відповідає як приписам статей 1, 3, 7, 8 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» так і практиці Верховного Суду, відображеній у постанові Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №557/322/17, з таких підстав.

Так, суд першої інстанції у своєму рішенні вказав:

«Слід звернути увагу, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29 серпня 2012 року № UА-МІ/1-2903-2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У 3197-12.

При цьому, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Більше того, така процедура як «сертифікація» взагалі не міститься в нормах чинного законодавства України.

Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05 квітня 2012 року № 437 і становить 1 рік.

Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/32863, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 03 грудня 2024 року та чинного до 03 грудня 2025 року, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 № ТС001133 є придатним до застосування.»

Вказані твердження суду першої інстанції підтверджені належними та допустими доказами, наданими відповідачем до відзиву на позов.

Також колегія суддів вважає хибними твердження апелянта про те, що судом першої інстанції проігноровано, що відповідачем не надано жодних доказів про перебування ОСОБА_1 06 січня 2025 року за кермом легкового автомобіля марки Volkswagen Tiguan реєстраційний номер НОМЕР_2 по автодорозі Ізюм-Харків та механізму фіксації швидкісного режиму автотранспорту, а відеофіксація з нагрудної камери поліцейського саме цього факту не підтверджує.

Вказані обставини підтверджені належним та допустимим доказом відеозаписом з нагрудної камери поліцейського. При цьому, колегія суддів враховує, що вказаний відеозапис містить дату та час його проведення, а також координати місця здійснення відеофіксації - 49.597630, 36.983790 (село Волохів Яр Чугуївського району Харківської області). Підстав, з яких суд має відхилити наданий відповідачем відеозапис з нагрудної камери поліцейського апелянтом не наведено, а судом не встановлено.

Також колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що поліцейський у оскаржуваній постанові нібито вказав населений пункт - Волохів Яр, тобто інший населений пункт, ніж до цього усно назвав, як Кам`яна Яруга, що підтверджується відео фіксацією і суперечить фактичним обставинам справи, з таких підстав.

Зі спірної постанови вбачається, що позивачем вчинено адміністративне правопорушення у населеному пункті «Волохів Яр». Відеозаписом підтверджено, що позивач вчинив інкриміноване йому правопорушення саме у населеному пункті Волохів Яр, а не ОСОБА_2 , що підтверджується як зафіксованими на відеозаписі координатами так проміжком відеозапису (12:12 відеозапису з нагрудної камери поліцейського) в ході прогулянки позивача з поліцейським до знаку 5.49 «Волохів Яр», поруч з яким поліцейський зафіксував апелянта (16:57 відеозапису), та табличкою «Волохів Яр» на зупинці громадського транспорту (13:10 відеозапису).

Обставини того, що поліцейський один раз помилково назвав інший населений пункт не спростовує факту вчинення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення саме у населеному пункті «Волохів Яр».

Стосовно доводів про порушення прав позивача під час розгляду справи колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Дослідженим відеозаписом підтверджено, що поліцейським була дотримана передбачена КУпАП процедура розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а саме поліцейський:

- привітався (01:55 відеозапису) та назвав власні посаду, прізвище, ім`я та по батькові (01:57 відеозапису),

- повідомив про суть вчиненого ним правопорушення (2:00 відеозапису);

- роз`яснив права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (26:15 26:42 відеозапису);

- другий співробітник поліції ознайомив позивача з доказами (24:51 25:47 відеозапису);

- оголосив про прийняте рішення (30:30 відеозапису).

Стосовно твердження апелянта про те, що інспектором не вжито жодних дій щодо надання йому можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги колегія суддів зазначає таке.

З оглянутого відеозапису, колегія суддів встановила, що позивач заявляв клопотання про надання можливості скористатися правничою допомогою адвоката. Дане клопотання поліцейським було задоволено та надана можливість вчинити дії щодо реалізації такого права (зателефонувати адвокату). Також поліцейським було роз`яснено про відсутність підстав для обов`язкового забезпечення позивача безкоштовною вторинною правовою допомогою. Позивачем не було вчинено дій щодо реалізації свого права на правничу допомогу не вчинив. Будь яких клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату не заявляв.

Посилання апелянта про те, що він повідомляв поліцейського про необхідність надання йому часу для залучення адвоката та забезпечення права на правову допомогу колегія суддів вважає безпідставними, оскільки таке твердження не підтверджується доданим до матеріалів справи відеозаписом.

Твердження апелянта про те, що його позбавили можливості надати пояснення з приводу обставин справи та вживали ненормативні висловлювання є хибними, оскільки спростовується дослідженим під час апеляційного розгляду відеозаписом з нагрудної камери поліцейського.

Отже, твердження апелянта про порушення поліцейським вимог КУпАП не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Стосовно твердження апелянта про те, що УПП в Харківській області, як органу державної влади суб`єкта владних повноважень, не існує, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно зі статтею 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів, зокрема, передбачені частини 1 статті 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

При розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною 1 статті 122 КУпАП поліцейський відповідного орану поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені Національної поліції і її територіальних органів.

Згідно з частиною першою статті 1, частиною першою статті 13 Закону України «Про Національну поліцію», національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (частина перша статті 15 Закону України «Про Національну поліцію»).

Згідно з підпунктами 1-4 Положення про Департамент патрульної поліції, затверджений Наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року № 73, ДПП є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку.

Повне найменування - Департамент патрульної поліції, скорочена назва - ДПП.

Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту патрульної поліції (далі - підрозділи Департаменту патрульної поліції).

Департамент патрульної поліції організовує діяльність своїх підрозділів, здійснює контроль за їх діяльністю, надає їм організаційно-методичну і практичну допомогу та здійснює їх інформаційно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення. Управління патрульної поліції в Харківській області є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції та згідно із законодавством України реалізує свої повноваження на території Харківської області.

Структура, штатна чисельність територіального (відокремленого) підрозділу затверджується в у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 4 «Положення про управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції» № 1130 від 18.08.2022 управління забезпечує виконання завдань і функцій патрульної поліції на території обслуговування та на територіях, визначених окремими організаційно-розпорядчими актами Національної поліції України та/або Департаменту патрульної поліції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що дії поліцейського були здійснені в рамках наданих йому повноважень, оскільки контроль за дорожнім рухом, реагування на порушення водіями ПДР і складання постанов у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху входить до службових обов`язків інспекторів патрульної поліції.

Крім того, дії зі складання постанови по справі про адміністративне правопорушення є по суті, виконанням службовими особами своїх повноважень, наданих чинним законодавством.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що як спірна постанова так і дії поліцейського при розгляді адміністративної повністю відповідають вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак вимоги апелянта про скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів при розгляді цієї справи бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини в справі "O'Halloran and Francis v. the United Kingdom" згідно з висновком якого будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати значної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху та, зокрема, швидкісного режиму у населеному пункті.

Щодо інших доводів сторін колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з частиною першою статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 22 квітня 2025 року по справі № 645/270/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк