Справа № 140/6081/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/6081/24 пров. № А/857/22259/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Матковської З.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року (головуючий суддя: Дмитрук В.В., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 10.06.2024 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо обчислення розміру щомісячної страхової виплати;

- зобов`язати відповідача провести з 15.08.2023 перерахунок щомісячної страхової виплати, встановивши суму щомісячної страхової виплати у розмірі 10012 грн 48 коп із застосуванням коефіцієнтів збільшення 1,197 і 1,0796 та виплатити її з урахуванням фактично виплачених сум.

Обґрунтовує позов тим, що позивачці довічно з 15.08.2023 призначено щомісячну страхову виплату як особі, яка має право на страхові виплати в разі втрати годувальника в розмірі 10012,48 грн щомісячно. Проте, позивачка вважає протиправними дії відповідача щодо визначення розміру щомісячної страхової виплати без застосування коефіцієнтів збільшення 1,197 і 1,0796.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивачка та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає таке необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 23.01.2024 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області на підставі ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із заявою щодо призначення їй щомісячних страхових виплат у зв`язку із втратою годувальника ОСОБА_2 (потерпілого).

Листом від 01.03.2024 № 0300-0311-8/12652 відповідач повідомив позивачку про те, що її звернення за призначенням щомісячної страхової виплати в разі втрати годувальника ГУ ПФУ у Волинській області було зареєстровано 15.12.2023 за номером 5675. Це звернення було розглянуте та позивачці призначено щомісячну страхову виплату як особі, яка має право на страхові виплати в разі втрати годувальника, в розмірі 10012,48 грн щомісячно на період з 15.08.2023 по довічно.

Не погоджуючись із розміром щомісячної страхової виплати у зв`язку із втратою годувальника, позивачка звернулась до суду з цим адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області провести перерахунок пенсії з урахуванням коефіцієнтів збільшення у розмірі 1,197 та 1,0796 від розміру пенсії відсутні, оскільки сторонами не надано достатніх доказів, які б підтверджували протиправність чи правомірність дій відповідача щодо неправильного обчислення щомісячних страхових виплат у зв`язку із смертю годувальника.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV) відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону № 1105-XIV, у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання, а також дитина, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.

Статтею 36 Закону № 1105-XIV регулює питання щомісячних страхових виплат та інші витрати на відшкодування шкоди.

Сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячної заробітної плати, яку потерпілий мав до ушкодження здоров`я. Максимальний розмір щомісячної страхової виплати не може перевищувати чотири мінімальні заробітні плати. Максимальний розмір щомісячної страхової виплати після проведеного перерахування відповідно до частини другої статті 31 цього Закону не може перевищувати чотири мінімальні заробітні плати. Мінімальний розмір призначеної щомісячної страхової виплати потерпілому у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути меншим за мінімальну заробітну плату (ч. 1 ст. Закону № 1105-XIV).

У разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються:1) одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату; 2) одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату (ч. 5 ст. Закону № 1105-XIV).

У разі смерті потерпілого суми страхових виплат особам, які мають на це право, визначаються із середньомісячної заробітної плати потерпілого за вирахуванням частки, що припадала на потерпілого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мали права на страхові виплати. У разі якщо смерть потерпілого, який одержував щомісячні страхові виплати, настала внаслідок ушкодження здоров`я від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, розмір щомісячної страхової виплати особам, які мають на це право, встановлюється, виходячи з розміру щомісячної страхової виплати на день смерті потерпілого. Причинний зв`язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я підтверджується висновком відповідного закладу охорони здоров`я. Одноразова допомога сім`ї та особам, які перебували на утриманні потерпілого, у такому разі не виплачується. Сума страхових виплат кожній особі, яка має на це право, визначається шляхом ділення частини заробітної плати потерпілого, що припадає на зазначених осіб, на кількість таких осіб. Максимальний розмір щомісячної страхової виплати особам, які втратили годувальника, не може перевищувати сім розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату (ч. 7 ст. Закону № 1105-XIV).

У разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання витрати на його поховання несе уповноважений орган управління у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. Закону № 1105-XIV).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторонами не заперечується призначення ОСОБА_1 , на підставі її звернення від 15.12.2023 № 5675, довічно з 15.08.2023 щомісячної страхової виплати як особі, яка має право на страхові виплати в разі втрати годувальника, в розмірі 10012,48 грн.

Позивачка, також не заперечує, що сума страхових виплат в розмірі 10012,48 грн визначено правильно відповідачем на підставі ч. 7 ст. Закону № 1105-XIV.

Разом з тим, позивачка вважає, що визначаючи розмір страхових виплат, відповідач не застосував постанову Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2022 року № 168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» та постанову Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2024 № 185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році», згідно яких щомісячна страхова виплата підлягала перерахунку враховуючи коефіцієнт підвищення у 2023 році 1,197 та у 2024 1,0796.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази звернення позивачки до відповідача щодо нарахування та виплати щомісячної страхової виплати з урахуванням коефіцієнтів підвищення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2022 року № 168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» та постанови Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2024 № 185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році».

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Наведеним положенням Основного Закону України кореспондує частина перша статті 5 КАС України, якою передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 за №18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

У цьому ж Рішенні зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Отже, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання до вчинення певних дій, є невідповідність їх вимогам чинного законодавства.

При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними та як наслідок зобов`язання до їх вчинення, є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Враховуючи вищенаведене, оскільки судовому захисту підлягають лише порушені права чи інтереси особи, натомість, відсутні докази того, що позивачка зверталася до відповідача щодо нарахування та виплати щомісячної страхової виплати з урахуванням коефіцієнтів підвищення, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2022 року № 168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» та постанови Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2024 № 185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році», а відповідач відмовив у призначенні цього підвищення, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, як такий, що заявлено передчасно.

Щодо покликання позивачки в апеляційній скарзі, що відповідач не подав відзив на позовну заяву у цій справі, тобто визнав позов, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними. Оскільки, відповідно ст. 162 КАС України, подання відзиву на позовну заяву є правом, а не обов`язком відповідача.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року у справі № 140/6081/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді З. М. Матковська
В. В. Ніколін