Справа № 826/9693/13-а
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення касаційної скарги без руху

05 травня 2025 року

м. Київ

справа №826/9693/13-а

адміністративне провадження №К/990/15907/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Стародуба О.П., Стеценка С.Г.

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року (колегія у складі суддів Головенка О.Д., Колеснікової І.С., Перепелиці А.М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року (колегія у складі суддів Мєзєнцева Є.І., Епель О.В., Файдюка В.В.)

у справі № 826/9693/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Національного банку України

про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до суду з позовом до Національного банку України (далі також - відповідач, НБУ), в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.09.2023) просив:

- встановити факт видання Правлінням Національного банку України актів індивідуальної дії - рішення комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 23.11.2012 № 906 «Про зупинення здійснення окремих видів операцій Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», постанов Правління Національного банку України від 20.12.2012 № 548 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних» та від 20.03.2013 № 97 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» «Банк «Таврика» такими, що не були доведені до вкладників Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» у встановленому порядку;

- визнати неправомірним застосування актів індивідуальної дії: рішення комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 23.11.2012 № 906 «Про зупинення здійснення окремих видів операцій Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», постанов Правління Національного банку України від 20.12.2012 № 548 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних» та від 20.03.2013 № 97 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» та протиправне обмеження і позбавлення позивача в позасудовий спосіб права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями у публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика»;

- визнати протиправними дії та бездіяльність Національного банку України, що призвели до дискримінації позивача на володіння депозитними заощадженнями та відсотками за ними у Публічному акціонерному товариству «Банк «Таврика», внаслідок видання та застосування індивідуальних актів - рішення комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 23.11.2012 № 906 «Про зупинення здійснення окремих видів операцій Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», постанов Правління Національного банку України від 20.12.2012 № 548 та від 20.03.2013 № 97, визнати їх нечинними;

визнати протиправними дії та бездіяльність Національного банку України внаслідок неналежного банківського нагляду за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» та захисту прав його вкладників, що призвели до незаконного списання коштів 27.11.2012 з кореспондентського рахунку Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» під час роботи комісії Національного банку України в Публічному акціонерному товариству «Банк «Таврика» у розмірі 211 837 947 гривень 47 копійок за нелегітимним електронним підписом колишнього виконуючого обов`язки голови правління Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» ОСОБА_2, який на дату списання коштів офіційно був звільнений і, крім того, виконував раніше службові обов`язки без погодження з НБУ;

- визнати протиправними дії та бездіяльність Національного банку України щодо неналежного банківського нагляду за Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» та захисту прав його вкладників під час роботи комісії Національного банку України в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», що призвели до виведення ліквідаційних матеріальних застав за кредитними договорами, а саме: іпотеки нерухомого майна (на загальну суму 98 559 гривень 90 копійок), майнових прав на грошові кошти (депозити) (на загальну суму 107 928 гривень 50 копійок) та незаконної заміни об`єктів іпотеки (на загальну суму 406 037 гривень 80 копійок) на твори образотворчого мистецтва;

- відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Національного банку України, що призвели до обмеження та позбавлення (дискримінації) позивача права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями та відсотками за ними, що були розміщені за договорами банківських страхових вкладів у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», терміни яких закінчились, у розмірах, що на 09.04.2013 становили 26 487 доларів 75 центів, 36 935 євро 40 євроцентів, 695 894 гривні 18 копійок, що визначено у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.04.2013 вих. № 11-02/1496/1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2014, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верхового Суду від 24.01.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 та інших скаржників було задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2014 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2024 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Надалі Шостий апеляційний адміністративний суд, встановивши, що суд першої інстанції розглянув по суті позовні вимоги у первісній редакції (тобто, без урахування заяви позивача про уточнення позовних вимог), скасував рішення Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2024 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю Національного банку України, що призвели до обмеження та позбавлення (дискримінації) позивача права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - власними заощадженнями та відсотками за ними, що були розміщені за договорами банківських страхових вкладів у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Таврика», терміни яких закінчились, у розмірах, що на 09.04.2013 становили 26 487 доларів 75 центів, 36 935 євро 40 євроцентів, 695 894 гривні 18 копійок, що визначено у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.04.2013 вих. № 11-02/1496/1, оформлене постановою від 03.02.2025. В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишив без змін.

15.04.2025 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій позивач з посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й приписів процесуального права, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2025, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає п. 1 і п. 4 ч. 4 ст. 328 КАС України (з урахуванням п. 3 і 4 ч. 2, п. 1, 2 ч. 3 ст. 353 цього Кодексу), мотивуючи їх таким:

- відносно п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України: 1) відмовою суду апеляційної інстанції застосовувати норми права з урахуванням висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у п. 173 постанови Верховного Суду від 24.01.2023 у справі № 826/9693/13-а, за змістом якого: «Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити зазначені в ній обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, надати належну і повну юридичну оцінку цим обставинам та усім аргументам, наведеним у позовній заяві, перевірити їх доказами та постановити рішення відповідно до вимог 242 Кодексу адміністративного судочинства України.», а також висновку про те, що за ст. 55 Закону України «Про Національний банк України» головна мета банківського регулювання та нагляду полягає також у захисті інтересів вкладників; 2) відмовою суду апеляційної інстанції застосовувати норми права з урахуванням висновку, викладеного у п. 49 постанови Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 826/9802/17. Відповідно до якого: « бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів, за певних обставин може розцінюватись як шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади. Особи, що постраждали внаслідок такої бездіяльності можуть вимагати компенсації відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, проте такий спір не може бути вирішено в рамках адміністративного судочинства.»; 3) не зазначенням судами апеляційної інстанції мотивів відхилення наведених позивачем в апеляційній скарзі правової позиції Верховного Суду з постанови від 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15 стосовно критеріїв сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а також положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», правових висновків з рішення Верховного Суду України від 13.11.2001 № 2-538 (щодо планування та порядку проведення інспекційних перевірок НБУ), з постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17 (щодо конвенційного поняття «суд, встановлений законом»), з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2014 у справі № 6-7239св14 (щодо обставин у зазначених спірних відносинах та застосування ч. 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України);

- відносно п. 4 ч. 4 ст. 328, ч. 2 ст. 353 КАС України:

1) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (п. 3 ч. 2 ст. 353 КАС України), а саме суд першої інстанції: необгрунтовано відхилив клопотання позивача про виклик свідків; не дослідив та залишив без розгляду відповідь позивача на відзив, оформлену з урахуванням висновків Верховного Суд з постанови від 24.01.2023 у справі № 826/9693/13-а, а також не врахував подану позивачем до матеріалів справи № 826/9693/13-а разом із клопотанням від 01.11.2023 постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2020 у справі № 826/4364/15-а; не розглянув по суті одну із позовних вимог з урахуванням уточненої редакції; не задовольнив заяву позивача від 29.02.2024 про зобов`язання керівника Національного банку України надати пояснення та документи, що підтверджують факт створення НБУ, а також щодо кваліфікації дій представника відповідача як таких, що мають ознаки невиконання попереднього рішення суду за ст. 382 Кримінального кодексу України; відхилив клопотання позивача про зобов`язання відповідача надати оригінали текстів певних законів, засвідчених підписом Президента України та скріплені Великою Державною Печаткою України; не дослідив питання щодо зміни актами НБУ ненормативного характеру договірних правовідносин позивача з ПАТ «Банк «Таврика`та щодо неповідомлення НБУ позивача про те, що отримання депозитних коштів передбачалося через консолідований рахунок; разом з тим, суд апеляційної інстанції всупереч вимог ст. 306 КАС України не постановив ухвали про витребування нових доказів після відкриття апеляційного провадження, з урахуванням заявлених позивачем клопотань; необгрунтовано відмовив у задоволенні всіх клопотань позивача, не з`ясував водночас обставин справи та не надав правову оцінку діям відповідача щодо позбавлення позивача майна;

2) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (п. 4 ч. 2 ст. 353 КАС України). При цьому в обгрунтування цієї підстави касаційного оскарження скаржник вказує, що суд першої інстанції: не з`ясував всіх обставини справи на підставі зібраних доказів, оскільки не дослідив певні докази, перелік яких наведений на стор. 5 - 6 касаційної скарги; безпідставно постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі;

- відносно п. 4 ч. 4 ст. 328, ч. 3 ст. 353 КАС України, а саме: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду (п. 1 ч. 3 ст. 353 КАС України) та в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою (п. 2 ч. 3 ст. 353 КАС України). Стосовно цього скаржник зазначає про порушення судом першої інстанції приписів ст. 40 КАС України при постановлені ухвал про залишення заяви про відвід судді без розгляду та про залишення іншої такої заяви позивача без задоволення. Водночас суд апеляційної інстанції не надав правову оцінку дотриманню судом першої інстанції процесуальних норм при залишенні без розгляду (відхиленні) заяв позивача про відвід судді від 11.07.2024 та від 22.08.2024, а також заяви про порушення прав людини на справедливий суд та ефективний засіб юридичного захисту від 25.06.2024.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого.

Стаття 330 КАС України містить вимоги щодо форми та змісту касаційної скарги.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Нормами ч. 4 ст. 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Стаття 330 КАС України містить вимоги щодо форми та змісту касаційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Отже, зміст наведених положень процесуального закону свідчить про те, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у ч. 1 ст. 328 КАС України, в касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт ч. 4 ст. 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Водночас ч. 3 ст. 334 КАС України визначає, що в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Згідно з приписами ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені положення процесуального закону дають підстави вважати, що суд касаційної інстанції може відкрити касаційне провадження виключно у випадках, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, зазначених скаржником у касаційній скарзі. В той же час мотиви особи, що подає касаційну скаргу, щодо незгоди з судовим рішенням мають бути викладені з врахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при формуванні відповідного висновку.

Зокрема, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України скаржнику слід чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанції було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. При цьому недостатньо самого лише зазначення у касаційній скарзі норми права, щодо правильного застосування якої є висновок Верховного Суду, безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга. Обов`язковою умовою є те, що ця норма матеріального права повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій в межах підстав позову, але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

При визначенні подібності правовідносин необхідно враховувати суб`єктний склад учасників відносин, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору); об`єкт і предмет правового регулювання, однаковість матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, умови застосування правових норм (зокрема, щодо часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, установлені судом фактичні обставини.

Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Разом з тим, посилання на порушення судом першої та (або) апеляційної інстанції норм процесуального права як умови для скасування судових рішень можуть бути визнані прийнятними при касаційному оскарженні судових рішень за п. 4 ч. 4 ст. 328 КАС України у разі обгрунтованості заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, визначених відповідними пунктами частини другої та третьої ст. 353 цього Кодексу.

Зокрема, згідно із п. 4 ч. 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Перевіркою поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що скаржник не навів обов`язкових умов у їх сукупності, передбачених для оскарження судового рішення в касаційному порядку за п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України. Так, позивач, вказавши на застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права без урахування висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 826/9802/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, не зазначив конкретних норм права, які були застосовані апеляційним судом неправильно, а також не привів аргументів щодо подібності правовідносин у зазначених справах та у справі № 826/9693/13-а.

Разом з тим, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Посилання ж на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу скаржника, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Що ж до покликання позивача на неурахування судом як обов`язкових висновків із постанов Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, то такі не кореспондуються із положеннями ч. 5 ст. 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також у поданій касаційній скарзі позивач заявляє однією з підстав касаційного оскарження п. 4 ч. 2 ст. 353 КАС України, посилаючись при цьому здебільшого на недослідження судом апеляційної інстанції тих чи інших доказів.

У силу норм ч. 1 ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Вказаним положенням установлено пряму заборону при розгляді та вирішенні адміністративної справи для суду брати до уваги докази з порушенням законної процедури їх одержання (нелегітимні докази, включаючи сфальсифіковані) як під час розгляду клопотання про долучення доказу до справи, так і в межах судового розгляду.

Слід зауважити, що у разі, якщо скаржник вважає, що судом порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено доказ, який скаржник вважає недопустимим, обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, тобто такими, що одержані з порушенням законної процедури.

Всупереч викладеному, касаційна скарга не містить необхідних обґрунтувань у зазначеному контексті.

У взаємозв`язку з цим слід зазначати, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (ч. 3 ст. 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (ч. 1 ст. 341 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без руху з наданням скаржнику десятиденного строку з дня вручення цієї ухвали про залишення касаційної скарги без руху для подання уточненої редакції касаційної скарги із наведеним у ній додаткових обгрунтувань підстав касаційного провадження, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 328, п. 4 ч. 2 ст. 353 КАС України.

Керуючись ст.ст. 330, 332 КАС України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року у справі № 826/9693/13-а залишити без руху.

2. Надати ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

3. Встановлений судом строк може бути продовжений за заявою особи, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з дією воєнного стану в Україні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб

Суддя С.Г. Стеценко