Справа № 380/18869/24
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2025-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 рокусправа № 380/18869/24
м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), у якій просить:

- визнати протиправним та скасувати оформлене листом від 20.08.2024 за вих. № 09/ М-13006/ НОМЕР_2 рішення про відмову військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із затримкою їх виплати, за період затримки такої виплати від 31 липня 2021 року по 15 серпня 2024 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою їх виплати, за період затримки такої виплати від 31 липня 2021 року по 15 серпня 2024 року;

- визнати протиправним та скасувати оформлене листом від 20.08.2024 за вих. № 09/ М-13006/ НОМЕР_2 від 20.08.2024 рішення про відмову військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки такої виплати від 31 липня 2021 року по 15 серпня 2024 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 197737,80 грн за час затримки розрахунку при звільненні за період від 31 липня 2021 року по 15 серпня 2024 року, всього 1112 днів;

- визнати протиправною та скасувати оформлену листом від 19.08.2024 за вих. № 09/20633-24-Вих рішення військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 про відмову здійснити помісячну сплату єдиного соціального внеску на обов`язкове пенсійне страхування за ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби з 29.04.2019 по 30.07.2021;

- зобов`язати військову частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити помісячну сплату єдиного соціального внеску на обов`язкове пенсійне страхування за ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби з 29.04.2019 по 30.07.2021.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_3 , з 21 лютого 2007 року по 30 липня 2021 року, а з 1 серпня 2021 року його виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Повідомив, що після його звільнення 30 липня 2021 року, повний та остаточний розрахунок з ним за весь період військової служби, а саме за період з 29.04.2019 по 30.07.2021 відповідачем не було проведено. Вказав, що повний розрахунок з позивачем проведено лише 15.08.2024, коли йому виплачено 155674,55 грн на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі № 380/16782/23, яке набрало законної сили. Вважає, що період затримки розрахунку при звільненні із позивачем, починається 31 липня 2021 року та завершується 15 серпня 2024 року, та всього разом складає 1112 днів. Стверджує, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ч. 1 ст. 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначив, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Також вважає, що позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, враховуючи наявність доведеного рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі № 380/16782/23 , яке набрало законної сили 02 липня 2024 року, факту невиплати належного позивачу доходу під час звільнення, а саме: заробітної плати та індексації грошового забезпечення.

Крім того вказав, що виконавши рішення суду про виплату заробітної плати позивачу за період від 29.04.2019 по 30.07.2021, відповідач був зобов`язаний самостійно та без додаткового звернення з цього приводу позивача та без рішення суду здійснити помісячну сплату єдиного соціального внеску за вищевказаний період за позивача. Однак, як стверджує позивач, із Довідки ОК5 від 05.09.2024, така сплата ЄСВ відповідачем здійснена не була. Вважає, що нездійснення відповідачем помісячної сплати єдиного соціального внеску за позивача за вищевказаний період служби тривалістю 28 місяців, призвело і продовжує щоденно призводити до значного зменшення пенсійних виплат, які вже отримує позивач з 22 листопада 2021 року, адже, ці 28 місяців не були враховані органами ПФУ під час обрахунку та призначення пенсії, однак, у випадку, якщо відповідач здійснить таку помісячну сплату єдиного соціального внеску за посередництвом судового рішення, то ПФУ відповідно, здійснить перерахунок розміру призначеної пенсійної виплати. Також вказав, що оскільки, при призначенні позивачу пенсії та неврахуванні до страхового стажу періодів військової служби з квітня 2019 року по липень 2021 року, з вини відповідача, позивачу протиправно було занижено розмір його пенсійної виплати, зв`язку з чим він щомісяця, з листопада 2021 року і по даний час, недотримував та продовжує недоотримувати належні йому суми пенсії і він не отримував доходу, який би мав у разі, якби відповідач сплатив за нього ЄСВ до органів Пенсійного фонду за вищевказаний період. Тому звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою від 10.09.2024 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою від 23.09.2024 відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 07.05.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 31803 від 16.04.2025) у якому проти позову заперечив. В обґрунтування такого вказав, що Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009 конкретизовані умови укладення контракту, порядок проходження служби та підстави її припинення. Повідомив, що враховуючи вимоги п.п. 288, 292 Положення, 30 липня 2021 року начальником НОМЕР_4 прикордонного загону видано наказ № 249-ос «Про особовий склад», яким виключено із списків особового складу прикордонного загону та знято з усіх видів забезпечення майстер-сержанта ОСОБА_1 з 01 серпня 2021 року. Вказав, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2019 року у справі № 161/3517/19, провадження № 1-кс/161/2038/19 в межах кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000098 від 17.07.2018, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України було відсторонено підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від посади інспектора прикордонного контролю 2 категорії - перекладача групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на час проведення досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження № 0000098 строком на два місяці, тобто до 28 квітня 2019 року включно. Наказом від 28 лютого 2019 року № 52-ОС «Про особовий склад» було зараховано в розпорядження начальника загону старшого прапорщика ОСОБА_1 , звільнивши з посади інспектора прикордонного контролю 2 категорії перекладача групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 », у зв`язку з відстороненням від посади на час проведення досудового розслідування і судового розгляду, згідно підпункту 5 пункту 127 Положення, з 01 березня по 28 квітня 2019 року та припинено виплату грошового забезпечення з 01 березня 2019 року. Наказом від 14 травня 2019 року № 126-ОС «Про особовий склад» були внесені зміни до наказу 28 лютого 2019 року № 52-ОС та підпункт 6.1 пункту 6 викладено в наступній редакції. Відповідно до якої зараховано в розпорядження начальника загону старшого прапорщика ОСОБА_1 , звільнивши з посади інспектора прикордонного контролю 2 категорії перекладача групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 », у зв`язку з відстороненням від посади на час проведення досудового розслідування і судового розгляду, згідно підпункту 5 пункту 127 та пункту 136 Положення, з 01 березня по 28 квітня 2019 року. Також визначено виплачувати старшому прапорщику ОСОБА_1 з 01 березня по 28 квітня 2019 року оклад за військовим званням і надбавку за вислугу років, відповідно до пункту 2 глави 5 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558.

Крім того зазначив, що позивачем попущено місячний строк звернення до суду із цим позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) завданнями адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи згідно ч. 2 ст. 122 КАС України встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Частиною 3 ст. 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися, Верховний Суд неодноразово зазначав, що положення ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч. 5 ст. 122 КАС України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і № 9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отож, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.05.2024 у справі № 380/16782/23 відповідачем 15.08.2024 виплачено позивачу частину грошового забезпечення у сумі 155674,55 грн, що підтверджується скріншотом з банківського застосунку, наданого позивачем, а також не заперечується відповідачем.

Із цим позовом позивач звернувся 09.09.2024, тобто з в межах місячного строку звернення до суду, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України, який обчислюється з 15.08.2024 (з дати проведення відповідачем повного розрахунку із позивачем).

Таким чином суд відхиляє доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Суд дослідив подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 № 12/940 від 05.05.2023 майстер-сержант ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Держприкордонслужби України з 21 лютого 2007 року по 30 липня 2021 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2019 року у справі № 161/3517/19, провадження № 1-кс/161/2038/19 в межах кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000098 від 17.07.2018, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, відсторонено підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від посади інспектора прикордонного контролю 2 категорії - перекладача групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на час проведення досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження № 0000098 строком на два місяці, тобто до 28 квітня 2019 року включно.

Наказом від 28 лютого 2019 року № 52-ОС «Про особовий склад» зараховано в розпорядження начальника загону старшого прапорщика ОСОБА_1 , звільнивши з посади інспектора прикордонного контролю 2 категорії перекладача групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 », у зв`язку з відстороненням від посади на час проведення досудового розслідування і судового розгляду, відповідно до підпункту 5 пункту 127 Положення, з 01 березня по 28 квітня 2019 року та припинено виплату грошового забезпечення з 01 березня 2019 року.

Наказом від 14 травня 2019 року № 126-ОС «Про особовий склад» внесено зміни до наказу 28 лютого 2019 року № 52-ОС та підпункт 6.1 пункту 6 викладено в редакції відповідно до якої зараховано в розпорядження начальника загону старшого прапорщика ОСОБА_1 , звільнивши з посади інспектора прикордонного контролю 2 категорії перекладача групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 », у зв`язку з відстороненням від посади на час проведення досудового розслідування і судового розгляду, згідно з підпунктом 5 пункту 127 та пункту 136 Положення, з 01 березня по 28 квітня 2019 року. Також визначено виплачувати старшому прапорщику ОСОБА_1 з 01 березня по 28 квітня 2019 року оклад за військовим званням і надбавку за вислугу років, відповідно до пункту 2 глави 5 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558.

Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 206-ОС від 01.07.2021, позивача звільнено у запас згідно п. 2. ч. 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку із закінчення строку контракту.

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 249-ос від 30.07.2021, ОСОБА_1 виключено з 1 серпня 2021 року зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення та звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту, згідно з п. 2. ч. 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 лютого 2023 року у справі № 154/1345/19, провадження № 1-кп/154/10/23 кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000098 від 17.07.2018 року про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України провадженням закрито, та звільнено позивача від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.05.2024 у справі № 380/16782/23, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 окладу за військове звання та надбавки за вислугу років у період з 29.04.2019 по 30.07.2021.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 оклад за військове звання та надбавку за вислугу років за період з 29.04.2019 по 30.07.2021.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у не повному розмірі.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 28.04.2019 відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 4376,38 грн у місяць за період з 01.03.2018 по 28.04.2019 відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.05.2024 у справі № 380/16782/23, яке набрало законної сили відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 155674,55 грн.

Представниця позивача звернулася до відповідача із заявою від 15.08.2024 у якій просила нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, а також розглянути питання виплати середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні з 30 липня 2021 року по 15 серпня 2024 року.

Листом від 20.08.2024 № 09/М-13006-14626 відповідач повідомив представницю позивача про те, що нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середній заробіток грошового забезпечення вищевказаним рішенням суду не передбачено.

Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-XII встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Так, ст. 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

В силу норми ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі № 380/16782/23, яке набрало законної сили, відповідачем 15.08.2024 виплачено позивачу грошове забезпечення у розмірі 155674,55 грн.

За приписами ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31 жовтня 2019 року (справа № 825/598/17).

При цьому, суд звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 806/305/17).

В той же час для пропорційного обрахунку розміру середнього заробітку необхідно встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/17872/19.

Таким чином, суд зазначає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Судом встановлено, що в межах цієї справи позивачем ініційовано одночасно два спори: щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення.

З цього приводу суд зазначає, що статтею 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) закріплено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Її розмір залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно зі статтею 2 Закону № 108/95-ВР структура заробітної плати складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

За змістом статті 34 Закону № 108/95-ВР компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2022 року у справі № 420/13606/21, розглядаючи, серед інших, позовну вимогу з приводу індексації грошового забезпечення в аспекті звільнення від сплати судового збору дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними.

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення) (частина перша, друга статті 2 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Отже кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації працівникам втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.

На належності сум компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013.

Зокрема, у вказаному Рішенні Конституційний Суд України виходив з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Так, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

У пункті 2.2 цього Рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

З урахуванням наведеного суд констатує, що спір про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, стосується заробітної плати військовослужбовця.

Таким чином, наявність спору щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення свідчить про відсутність факту проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем.

Враховуючи відсутність факту проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, суд позбавлений можливості стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Суд зауважує, що позивач не позбавлений можливості захистити своє порушене право шляхом подання відповідного позову до адміністративного суду після проведення відповідачем з ним остаточного розрахунку при звільненні.

При цьому, щодо позовних вимог в частині визнання протиправним і скасування оформленого листом від 20.08.2024 за вих. № 09/ М-13006/14626 рішення про відмову відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із затримкою їх виплати, за період затримки такої виплати від 31 липня 2021 року по 15 серпня 2024 року та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою їх виплати, за період затримки такої виплати від 31 липня 2021 року по 15 серпня 2024 року, суд зазначає таке.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за № 1153/2008, встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно зі статтями 1- 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Отже, підставою для здійснення компенсації втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) наявність доходу; 2) порушення встановлених строків його виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходу один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ, Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову № 159, якою затвердив Порядок № 159.

Порядок № 159 поширює свою дію на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (пункт 2 Порядку № 159). Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

При вирішенні цього спору суд враховує узагальнену правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 29.04.2021 у справі 240/6583/20 такого змісту:

«…системний аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.».

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 2-а-1/11, від 31 серпня 2021 року у справі № 264/6796/16-а та ряду інших.

Судом встановлено, що виплата позивачу доходу у вигляді надбавки за вислугу років за період з 29.04.2019 по 30.07.2021, а також індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 28.04.2019 у сумі 155674,55 грн проведена відповідачем 15.08.2024.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати надбавки за вислугу років за період з 29.04.2019 по 30.07.2021, а також індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 28.04.2019 за період затримки виплати.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним і скасування оформленого листом від 19.08.2024 за вих. № 09/20633-24-Вих рішення відповідача про відмову здійснити помісячну сплату єдиного соціального внеску на обов`язкове пенсійне страхування за ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби з 29.04.2019 по 30.07.2021 та зобов`язання відповідача здійснити помісячну сплату єдиного соціального внеску на обов`язкове пенсійне страхування за ОСОБА_1 за період проходження ним військової служби з 29.04.2019 по 30.07.2021, суд зазначає, що такі вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до пункту першого статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з частиною шостою статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Відповідно до частини другої ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з частиною четвертою ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до пункту третього частини першої ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно положень пункту третього частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», надається право безпосередньо в судовому порядку вимагати від страхувальника сплати страхових внесків.

Також судом встановлено, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.05.2024 у справі № 380/16782/23, яке набрало законної сили відповідач нарахував та виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 155674,55 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обов`язок відповідача сплатити єдиний внесок виник в момент нарахування коштів. Отже, з огляду на те, що у період з 29.04.2019 по 30.07.2021, позивача було відсторонено від посади на час проведення досудового розслідування і судового розгляду, грошове забезпечення у вигляді індексації грошового забезпечення, а також надбавки за вислугу років не виплачувалося, тому відсутні підстави для сплати єдиного внеску помісячно.

За вказаних обставин у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання цього позову в частині вимог, які задоволені судом, доказів понесення інших витрат позивачем не надано, то такі, в силу приписів ст. 139 КАС України, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 293, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми надбавки за вислугу років (за період з 29.04.2019 по 30.07.2021), а також індексації грошового забезпечення (з 01.12.2015 по 28.04.2019) із 28.04.2019 по день фактичної виплати 15.08.2024.

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_6 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми надбавки за вислугу років (за період з 29.04.2019 по 30.07.2021), а також індексації грошового забезпечення (з 01.12.2015 по 28.04.2019) із 28.04.2019 по день фактичної виплати 15.08.2024.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.П. Качур