Справа № 320/54231/24
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2025-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 року м. Київ № 320/54231/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,

за участю представників сторін:

від позивача Бауман Ю.Т.

від відповідача Бондар П.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАС СІСТЕМЗ"

до Головного управління ДПС у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "МАС СІСТЕМЗ" з позовом до Головного управління ДПС у місті Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.06.2024 № 2;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.06.2024 № 2.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що не погоджується із висновками податкового органу щодо нереальності господарських операцій з контрагентами та прийнятими на підставі цих висновків рішення, вважає їх протиправними, такими, що порушують його права, свободи та інтереси, та таким, що підлягають скасуванню. Зауважив, що позивачем було укладено ряд договорів, які є реальними операціями, що підтверджується первино бухгалтерською документацією, яка складена на виконання вимог чинного законодавства. Вважає, що надані документи підтверджують виконання умов укладених договорів та надані первинні документи повною мірою розкривають зміст господарської операції.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду, призначено підготовче засідання.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав, зазначаючи про обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Зміст відзиву на позовну заяву є ідентичним за своєю суттю тим обставинам, які викладені в акті перевірки. Вказував, що позивачем не було надано документів, що підтверджують фактичне отримання послуг та зв`язок отриманих послуг з його господарською діяльністю, оскільки надані документи не містять чіткої інформації стосовно змісту наданих послуг, докладного опису виконаних завдань, не розкривають змісту послуг, якісних характеристик, конкретного персонального підходу до виконання завдань та обґрунтувань формування вартості таких послуг відповідно до договірних правовідносин.

Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив, в якій додатково наголошено на обґрунтованості позовних вимог.

Протокольною ухвалою від 08.04.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог на 25.04.2025.

У судовому засіданні 25.04.2025 представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позов заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.

Головним управлінням ДПС у м. Києві було проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «МАС СІСТЕМЗ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2017 по 30.09.2023, валютного - за період з 01.04.2017 по 30.09.2023, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 04.09.2014 по 30.09.2023 та іншого законодавства за відповідний період.

За результатами перевірки складено акт від 16.05.2024 № 47658/Ж5/26-15-07-02-05- 03/39376051.

У своєму акті перевірки податковий орган прийшов до висновку про допущені порушення платником податків, а саме:

- п. 44.1, п.44.2, ст. 44, пп. 134.1.1. п.134.1 ст. 134, п.п. 140.5.4 п.п. 140.5.5-1 п. 140.5 ст.140 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI зі змінами і доповненнями (далі ПК України), вимог статті 9 Закону України від 16.07.1999 за № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зі змінами та доповненнями, п.5, п.6, п.7,11,15,16 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму сумі 2 301 203 грн., в тому числі по періодам: - за 2020 рік - 66 915 грн.; - за 2021 рік - 1 433 431 грн.; - за 2022 рік - 628 674 грн.; - за три квартали 2023 рік - 172 183 грн.;

- п. 198.5 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI із змінами та доповненнями, в результаті чого завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 декларації) за вересень 2023 року на 287 586 грн.;

- п. 201.1, п. 201.4, п. 201.8, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI із змінами та доповненнями в частині не реєстрації податкових накладних за вересень, жовтень 2022 року, лютий, квітень 2023 року;

- наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за №159/28289). Дане порушення не призвело до завищення або заниження податкових зобов`язань та податкового кредиту за лютий 2022 року та не вплинуло на суму від`ємного значення, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 розділу V ПК України на момент подання податкової декларації, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку за лютий 2022 року (рядок 20.2.1 декларації) в сумі 15 106 096 гривень;

- п.п. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп. 168.1.5 п.168.1 ст.168, п.171.1 ст. 171 з врахуванням пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164, п. 54.2 ст. 54, п: 57.1 ст. 57 Податкового Кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755- VI із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено нарахування та сплату податку на доходи фізичних осіб до бюджету, з 01.04.2017 по 30.09.2023 року, у сумі 84 636,00 грн.;

- п. 51.1 ст. 51, п. 70.16 ст. 70, шт. 176.2 «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями) та розділ 3 «Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» затверджений наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 №4, а саме, несвоєчасне подання розрахунку за 1 квартал 2022 року;

- п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ з урахування ст. 176, пп. 168.1.1. п.168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, від 02.12.2010 № 2755-VI зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено нарахування та сплату військового збору до бюджету, з 01.04.2017 по 30.09.2023 року, у сумі 7053,00 грн.;

- п.1 ч.2 ст.6, п.1 ч.1 ст. 7 та п.5 ст. 8 Закону України від 08.07.2010 № 2464 -VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено нарахування єдиного внеску, з 01.04.2017 по 30.09.2023 року, на загальну суму 67 098,70 грн.

Не погоджуючись з викладеними в акті перевірки висновками, позивач подав заперечення від 31.05.2024, які були залишені відповідачем без задоволення.

На підставі акта перевірки, відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

від 26.06.2024 № 2, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 287 586,00 грн.;

від 26.06.2024 № 2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств на суму 2301203, 00 грн. та штрафних санкцій у розмірі 43 046,00 грн.

Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем подано скаргу до контролюючого ДПС України (в порядку ст. 56 ПК України).

06.09.2024 Державною податковою службою України було прийнято рішення про результат розгляду скарги № 27027/6/99-00-06-01-01-06, яким було залишено скаргу без задоволення, а податкові повідомлення-рішення без змін.

Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення від 26.06.2024 № 2, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом наведених норм, право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (робіт, послуг), основних фондів (необоротних активів) (щодо останніх, крім того, будівництво, спорудження, створення), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема щодо податкового кредиту - податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений пунктом 201.11 статті 201 Податкового кодексу України), витратами на придбання товару (робіт, послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (робіт, послуг).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до абзацу 3 пункту 201.10 ПК України податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

При цьому, наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов`язковою, але не вичерпною обставиною для віднесення відповідних сум до складу ПДВ. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов`язкових умов для виникнення такого права на придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов`язань сторін, але не вичерпується останнім. Господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків.

Із наведеного можна зробити висновок про те, що господарські операції є самостійним поняттям, відмінним від правочинів або господарських зобов`язань. Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податків.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Статтею 2 Закону № 996-ХІV зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог пункту 2 статті 3 Закону № 996-ХІV, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пунктом 1.2 статті 1, пунктом 2.1 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05 червня 1995 року за № 168/704 (далі - Положення № 88), відповідно до яких первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону № 996-ХІV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 2.4 Положення № 88 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до пункту 2.15 та пункту 2.16 Положення № 88 забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом № 996-ХІV.

Крім того, в основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

У податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, тобто первинними документами, що містять інформацію про фактичні господарські операції, розкривають їх зміст та обсяг.

За відсутності достатніх доказів-первинних документів, які б достовірно підтверджували факт здійснення господарської операції, розкривали її зміст та обсяг з метою та в цілях господарської діяльності платника податку, підстави для формування даних податкового обліку - відсутні.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною першою статті 77 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, підприємство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та які в сукупності з встановленими обставинами справи мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

У свою чергу, відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Суд звертає увагу, що про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка зазначена виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Послуги з консультування, інформаційні послуги належать до безтоварних операцій і за своєю суттю є витратами на збут. Для формування витрат за операціями з отримання таких послуг необхідною умовою, яка надає таке право суб`єкту господарювання є доведення безпосереднього зв`язку таких операцій з господарською діяльністю платника податків та підтвердження їх (операцій) належними первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, які б засвідчували факт здійснення господарської операції.

Підтвердженням зв`язку витрат, зокрема, на послуги з консультування, інформаційні послуги з господарською діяльністю суб`єкта господарювання можуть бути докази необхідності залучення фахівців, пов`язаність з господарською діяльністю, можливість використання в господарській діяльність. На підтвердження фактичного отримання послуги з консультування, інформаційні послуги можуть бути надані акт приймання-передачі послуг або інший документ, що підтверджує фактичне надання таких послуг, звіт про проведення консультування, наданні інформаційних послуг, у якому мають бути викладені результати таких послуг і надані рекомендації замовнику. Розділ акта приймання-передачі послуг, у якому викладено суть господарської операції, має за змістом відповідати даним договору на надання послуг і даним звіту про надані послуги. Крім того, в актах виконаних робіт має бути конкретний перелік наданих послуг, місце і дата їх надання, а також зазначено, у чому виражено їх результат.

Матеріалами справи встановлено, що між позивачем та ФОП ОСОБА_1 здійснювались на підставі Договору про надання консультаційного забезпечення від 01.10.2018 № 011018/1 та від 02.01.2020 № 0201/1-20, відповідно до умов даних договорів «Виконавець здійснює консультаційне забезпечення Замовника з питань комерційної (господарської) діяльності».

Згідно з договорами надавалися наступні послуги:

- аналіз фінансово-господарської діяльності Замовника: виявлення недоліків, їх усунення; визначення тактики ведення господарської діяльності, напряму та комплексу дій, необхідних для розвитку та розширення сфери впливу Замовника на ринку України;

- консультування стосовно правильності подання комплексу податкової звітності замовника. Напрямок надання таких консультацій обмежується: наданням форм звітностей; нормативно-правових актів, чинних на момент дії Договору (знання яких необхідне для законодавчо вірної та правильної діяльності Замовника), переліку органів податкового контролю та інших органів, які мають безпосереднє відношення до діяльності Замовника (чи навпаки);

- законодавче врегулювання спірних договірних питань у розрізі взаємодії та взаємозв`язку нормативних актів, тлумачення їх сфери впливу, доцільності застосування у тих чи інших випадках; - визначення стратегії розвитку діяльності Замовника: складання плану дій такого розвитку, визначення методів, способів та засобів для функціонально-прибуткового росту та процвітання;

- надання консультацій та роз`яснень по юридичним питанням, питанням оподаткування, ведення господарської діяльності Замовника, надання письмових та усних справок по законодавству;

- надання консультацій та роз`яснень з питань комерційної діяльності Замовника. Інформація (консультування) обов`язково містить надання Замовнику рекомендацій щодо удосконалення та організації своєї діяльності в межах предмету консультування.

- консультації надавалися переважно усно та/або в телефонному режимі, а у разі необхідності - електронною поштою.

До перевірки були надані акти надання послуг/приймання передачі виконаних робіт за період з 08.06.2018 по 30.09.2023.

Проаналізувавши всі акти приймання-передачі, суд дійшов висновку, що останні містять всі обов`язкові реквізити первинних документів, передбачені п. 2 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: назву документа (форми), дату і місце складання, найменування підприємства, від імені якого складено документ, зміст і обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у господарській операції.

Крім того, розділ акта приймання-передачі послуг, в якому викладено суть господарської операції, за змістом відповідає даним договору на надання консультативних послуг.

Також, в актах наданих послуг визначено конкретний перелік наданих послуг, місце і дата їх надання, а також зазначено, в чому виражено їх результат, що в свою чергу відповідає аналогічній позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 25.03.2021 року у справі № 813/2781/17.

Суд враховує, що акт перевірки не містить жодних фактів невідповідності між показниками податкового обліку Товариства та первинними документами, дослідженими під час перевірки.

Не було встановлено жодної арифметичної чи методологічної помилки, допущеної ТОВ «МАС СІСТЕМЗ» при веденні податкового обліку та складенні податкової звітності за податковий період, який перевірявся. Також акт не містить відомостей про встановлені факти підроблення первинних чи звітних податкових документів.

Дослідивши акти наданих послуг, суд зазначає, що позивачем дотримано всі необхідні умови задля формування даних податкового обліку.

Щодо взаємовідносин з ФОП ОСОБА_2 , суд зазначає таке.

Основним видом діяльності ФОП ОСОБА_2 є 62.02. Консультування з питань інформатизації.

Згідно з фактичними обставинами справи, ФОП ОСОБА_2 як Підрядник зобов`язувався створити програмне забезпечення відповідно до вимог ТОВ «МАС СІСТЕМЗ» як Замовника в установлений строк, а Замовник оплатити та прийняти результат.

До перевірки були надані акти надання послуг/приймання передачі виконаних робіт за період 19.09.2017 по 20.07.2018.

Судом досліджені всі акти приймання-передачі та зроблено висновок, що вони містять всі обов`язкові реквізити первинних документів, передбачені п. 2 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Посилання відповідача про дефектність наданих до перевірки первинних документів, оскільки акти зі сторони ТОВ «МАС СІСТЕМЗ» містять лише підпис, без реквізитів і посади особи, що підписала вказані акти, суд до уваги не приймає, зважаючи на таке. Зокрема, факт фактичного надання вказаних послуг не заперечується в акті перевірки.

Відповідно до абзаців 5, 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частиною 1, 2 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Суд зазначає, що податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, які повинні складатися за наслідками тієї чи іншої господарської операції. Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Для податкового обліку значення має саме факт надання послуги особою, яка вказана в первинних документах, наданих платником податків. Водночас наявність формально складених первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку.

Якщо задекларована господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Таким чином, з метою дослідження фактичного руху активів у межах господарської діяльності необхідно встановити зміст господарських операцій, договірні умови, фактичний порядок надання послуг, специфіку предмету надання послуги, обсяги і зміст послуги, щодо зберігання майна, належним чином дослідити первинні бухгалтерські документи, складені щодо господарських операцій, з`ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій з надання послуг, щодо зберігання майна, та оцінювати такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.

Отже, оскільки акт перевірки не містить жодних фактів невідповідності між показниками податкового обліку ТОВ «МАС СІСТЕМЗ» та первинними документами, дослідженими під час перевірки, рух активів документально підтверджено, у суду відсутні підстави для визнання первинних документів дефектними.

Щодо тверджень податкового органу, що ОСОБА_2 , на підставі протоколу від 11.08.2014 № 1 установчих зборів ТОВ "МАС СІСТЕМЗ" виконував управлінські функції виконавчого органу - директора ТОВ "МАС СІСТЕМЗ" з 03.09.2014 (наказ від 03.09.2014 № 1), поряд з цим, ТОВ «МАС СІСТЕМЗ» замовляє у ФОП ОСОБА_2 послуги розроблення програмного забезпечення, суд зазначає таке.

Суд зазначає та враховує, що законодавством не забороняється здійснення фізичною особою, зареєстрованою в якості ФОП, виконувати послуги в межах господарської діяльності у будні або вихідні дні, а також у неробочий час.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 виконував послуги не під час здійснення трудової діяльності, оскільки вказані послуги та роботи не належать до функцій та обов`язків, покладених на директора позивача згідно з посадовою інструкцією.

Суд вважає, що доводи відповідача про те, що ФОП ОСОБА_2 надавав послуги в межах робочого часу (під час) виконання основних функцій директора підприємства не знайшло свого обґрунтування при аналізі первинних документів та акта перевірки, відтак відхиляються судом як безпідставні.

Щодо взаємовідносин з ФОП ОСОБА_3 , суд зазначає таке.

Перевіркою встановлено укладання ТОВ «МАС СІСТЕМЗ» (Замовником) договорів на виконання підрядних робіт з ФОП ОСОБА_3 (Підрядник).

Судом досліджені вказані договори, які містять всі необхідні реквізити, найменування, печатки та підписи сторін. Крім того, по кожному договору складені акти приймання-передачі. Вся інформація про відображення операцій міститься в оформлених на виконання договорів первинних документах, які були представлені до перевірки та в судовому засіданні позивачем.

Всі первинні документи були пред`явлені позивачем під час документальної перевірки та описані в акті перевірки, а належним чином засвідчені копії таких документів позивачем долучено до матеріалів справи разом із позовною заявою, при цьому в ході судового розгляду такі документи були досліджені судом, жодних зауважень з приводу невідповідності обумовлених документів вимогам закону від сторін у справі не надходило і судом не було здобуто.

Стосовно висновків акта перевірки в частині відсутності у контрагента позивача необхідних трудових ресурсів, суд зазначає, що факт відсутності основних засобів, сам по собі не може бути беззаперечним доказом нереальності операцій.

Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання мають свободу у виборі умов договору. Це означає, що господарська діяльність не обов`язково передбачає наявність у підприємства власних матеріальних ресурсів. Використання договорів відповідального зберігання, субпідряду чи аутсорсингу є загальнопоширеною практикою, що зумовлює можливість укладення договорів з третіми особами.

Податковий орган не надав доказів, які б свідчили про відсутність договорів, що підтверджують факт не залучення іншого суб`єкта господарювання до виконання вказаних договорів. Тому, висновки акта перевірки у цій частині не ґрунтуються на реальних доказах порушень, а лише на припущеннях.

В ході перевірки відповідачем не встановлено у позивача наміру отримати за наведеними вище договорами іншого результату, ніж отримання коштів за виконану роботу.

Податковий орган не надав доказів, які б вказували на фіктивність операцій з ФОП ОСОБА_3 .

Щодо посилань відповідача щодо неможливості підтвердити операції стосовно врахування реального часу здійснення операцій, суд зазначає, що такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами, базуються на узагальненій податкової інформації без проведення контрольних заходів щодо контрагента позивача та дослідження первинних документів.

Законодавством не пред`являються вимоги до суб`єктів підприємницької діяльності стосовно кількості штатних працівників, наявності відповідних основних фондів та матеріально-технічної бази, зокрема, складських приміщень, транспортних засобів тощо для здійснення господарської діяльності. Проте, податковий орган має довести, що відсутність таких ресурсів унеможливила б в кожному конкретному випадку реальну можливість виконання правочину, що в даному випадку не зроблено. Зворотного суду не доведено.

Окрім цього, суд не приймає до уваги твердження відповідача в якості аргументу про нереальність господарських операцій те, що ФОП ОСОБА_3 є дружина директора ТОВ «МАС СІСТЕМЗ», оскільки законодавством не заборонено здійснювати господарську діяльність між чоловіком та дружиною.

При цьому, суд враховує, що ФОП ОСОБА_3 , маючи прибуток від своєї діяльності в межах взаємовідносин з позивачем, сплачувала як ФОП всі необхідні податки. Зворотного суду не доведено та судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Згідно зі статтею 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється зокрема на основі вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності, самостійного формування підприємцем програми діяльності та вибору постачальників.

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до частини першої статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі статтею 176 Господарського кодексу України організаційно-господарськими визнаються господарські зобов`язання, що виникають у процесі управління господарською діяльністю між суб`єктом господарювання та суб`єктом організаційно-господарських повноважень, в силу яких зобов`язана сторона повинна здійснити на користь другої сторони певну управлінсько-господарську (організаційну) дію або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Отже, Господарський кодекс України розрізняє види господарських зобов`язань суб`єкта господарювання з іншими особами в залежності від характеру дій, які зобов`язана сторона повинна вчинити на користь другої сторони, а суб`єкт господарювання вільний у виборі контрагента та укладенні договору.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року по справі № 826/1432/17.

Відповідач вказує на те, що контрагент позивача ФОП ОСОБА_3 є фігурантом досудового розслідування у кримінальному провадженні, що на його думку є свідченням сумнівності такого контрагенту, яка мала бути врахована позивачем при укладенні відповідних договорів.

Щодо цього, суд зазначає, що твердження податкового органу не підтверджені наявністю обвинувальних вироків, а відповідно на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, а також станом на час розгляду даної справи вироки щодо посадових осіб позивача або його контрагентів відсутні, а доводи податкового органу не підтверджені наявністю обвинувальних вироків.

До винесення вироку в рамках кримінального провадження ухвали слідчого про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій, не можуть вважатися належним доказом. Тобто, доказове значення в адміністративному процесі може мати виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили (постанови Верховного суду від 16.01.2018 у справі № 2а-7075/12/2670, від 26.06.2018 у справі №808/2360/17, від 20.03.2019 у справі № 826/7946/14).

Отже, висновки податкового органу щодо неправомірності формування позивачем податкового кредиту за наслідками здійснення фінансово-господарських відносин із ФОП ОСОБА_3 є необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсними обставинам та спростовані в ході розгляду справи.

Верховний Суд неодноразово вказував, що не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про відсутність укладених трудових договорів між контрагентом та фактичним виконавцем робіт/ послуг, так само як і інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними та допустимими первинними документами податкового та бухгалтерського обліку (постанови Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №805/2030/16-а, від 21.12.2018 у справі №826/5774/17, від 20.12.2018 у справі №826/9632/16, від 20.12.2018 у справі №826/20081/16, від 20.12.2018 у справі №815/4992/16).

Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків. Відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання ним незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу (Постанова Верховного Суду від 09.03.2019 у справі №810/302/15).

Матеріалами справи підтверджуються факти перерахування позивачем грошових коштів своїм контрагентам, при цьому ні посадові особи податкового органу, а ні інші контролюючі чи правоохоронні органи не встановили економічну доцільність укладення позивачем із його контрагентами "безтоварних правочинів", не проведено також визначення подальшого руху перерахованих позивачем коштів, оскільки без фактичного повернення таких коштів особі, яка їх перерахувала, втрачається будь-яке економічне підґрунтя укладення "безтоварних правочинів". Оскільки, у разі якщо кошти для покупця товару не повертаються, то в будь-якому разі покупець несе відповідні витрати, та не має жодного зиску від укладення правочину, а ніж той який пов`язаний із безпосереднім придбанням необхідного йому товару за договором.

Крім того, доказів обізнаності позивача або його посадових осіб з порядком діяльності його контрагентів та наявністю у них будь-яких порушень податкового або бухгалтерського обліку відповідачем суду не надано і судом не було здобуто.

Відтак, суд відхиляє доводи податкового органу щодо наявності ознак нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, адже доводи податкового органу щодо наявності податкової інформації щодо цього є неприйнятними оскільки склад податкового правопорушення не може доводитися податковою інформацією, яка має виключно інформаційне навантаження вільного розсуду податкового органу (припущень), та не заснована на аналізі первинних та інших документів (Постанова Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №0870/4806/12).

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 ст.4 ПК України встановлено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Суд зауважує, що фактично відповідачем здійснено перевірку та аналіз господарської діяльності на підставі відомостей податкових баз контрагентів позивача, в той час, як діяльність позивача не досліджувалась контролюючим органом під час перевірки, матеріали справи не свідчать про наявність умислу в ухиленні від оподаткування або вчиненні іншого порушення податкового законодавства, згадані доводи відповідача є лише відомостями про обставини, які без причинно-наслідкового зв`язку не мають значення для вирішення даного спору.

Відповідачем також не наведено обставин та доказів, які свідчили б про штучний характер господарських операцій, невідповідність господарських операцій цілям та меті, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Контролюючим органом не наведено доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені належними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Разом з тим, судом встановлено рух активів (товару), встановлено зв`язок між фактом придбання товару і господарською діяльністю позивача, а також подальшої реалізації товару.

Слід також наголосити, що платник не несе відповідальності за дії контрагентів, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Зворотне призвело б до неправомірного покладення на платника тягаря відповідальності за дії третіх осіб у багатостадійному господарському обороті.

Правочини між платником податків та його контрагентами на момент укладення та виконання відповідають волі сторін та мають мету, що не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права та охоронювані інтереси третіх осіб, - отримання підприємницького прибутку (економічної вигоди).

На момент укладення та виконання спірних операцій контрагенти позивача були зареєстровані в установленому законом порядку.

Суд бере до уваги, що відповідно до суті господарських операцій позивача (надання консультаційних послуг) у його контрагентів відсутня потреба у наявності великого обсягу матеріальних ресурсів, основних коштів, виробничих активів, транспортних засобів тощо. При цьому відповідно до умов укладених договорів про надання консультаційних послуг, вказані ФОП мали право на свій розсуд залучати до виконання замовлення третіх осіб та нести відповідальність за результати їх роботи.

Що стосується документального підтвердження обґрунтування економічної та ділової доцільності придбання послуг з консультування, обґрунтування їх вартості, та підтвердження використання отриманих послуг у безпосередній господарській діяльності, то суд зауважує таке.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).

За своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення. Виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, акт приймання-передачі наданих послуг з переліком фактично поставлених послуг є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції.

Податкове законодавство не використовує поняття економічної доцільності та не регулює порядок та умови ведення фінансово-господарської діяльності; обґрунтованість витрат, що зменшують для цілей оподаткування отримані доходи, не може оцінюватися з точки зору їх доцільності, раціональності, ефективності або отриманого результату. В силу принципу свободи економічної діяльності платник здійснює її на власний ризик та вправі самостійно оцінювати ефективність та доцільність понесених витрат.

В свою чергу пункт 14.1.231 статті 14 ПКУ України містить нормативне визначення економічного ефекту, а саме те, що економічний ефект повинен передбачати приріст (збереження) активів платника податків та/або їхньої вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Послуги з консультування, які отримано позивачем від ФОП, пов`язані з його господарською діяльністю та отриманням доходу, оскільки послуги з консультування фактично направлені на розроблення стратегії розвитку ТОВ, забезпечення ефективного роз`яснення щодо діяльності ТОВ, стимулювання споживчого попиту, що і обумовлює господарський характер цих послуг для позивача.

Суд також враховує пояснення контрагентів позивача: ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 , які були надані в нотаріально засвідченій формі суду та містять відомості щодо підтвердження проведення господарських операцій із позивачем та посилання на відповідні документи як первинного бухгалтерського обліку, так і інші документи, якими ці операрції були оформлені. При цьому відповідач в акті перевірки не заперечував щодо кількісних показників доходу (в т.ч. його зростання) позивача за період, який перевірявся, не досліджував питання наявності ділової мети та економічного ефекту господарських операцій позивача та не надавав оцінки таких операцій.

У свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог, податковий орган лише посилався на те, що платником податку не було надано до перевірки всі первинні документи, на що слід зазначити таке.

Позивач у судовому засіданні не заперечував, що ним не було надано всіх запитуваних документів відповідачу, посилаючись на те, що строк зберігання документів (5 років) сплинув, підстав для зберігання документів понад встановлений Податковим кодексом України строк, відповідач не надав. Матеріали справи теж таких доказів не містять.

Враховуючи, що судом встановлено, а доказами по справі не спростовано факт відсутності з боку контролюючих органів підстав для зберігання понад встановлений податковим законодавством строк документів, висновки відповідача про відсутність належних первинних документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є передчасними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 26.06.2024 № 2, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 287 586,00 грн, суд зазначає таке.

Як свідчать матеріали справи, на підставі наданої до перевірки картки по бухгалтерському рахунку 91 «Загальновиробничі витрати» встановлено здійснення ТОВ «МАС СІСТЕМЗ» операцій зі списання товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 1 437 931 грн.

Абзацом 5 пункту 198.3 статті 198 ПК України закріплено, що нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Водночас, підпункт «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України визначає, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Отже, якщо платник податку на додану вартість починає використовувати товари/послуги/необоротні активи, які були попередньо придбані з податком на додану вартість із формуванням податкового кредиту на ці суми, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, то він повинен нарахувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість виходячи із бази оподаткування визначеної в порядку передбаченому пунктом 189.1 статті 189 Податкового кодексу України (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 січня 2023 року у справі №560/7669/21, правове регулювання, запроваджене підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України, полягає у тому, що шляхом нарахування податкових зобов`язань вилучається (списується) попередньо сформований податковий кредит. При цьому, слід зауважити, що не обов`язково період, у якому були віднесені суми ПДВ до складу податкового кредиту, та період, у якому за визначених ПК України умов має здійснюватися нарахування грошових зобов`язань відповідно до підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України, мають співпадати. Відповідно, при перевірці правильності формування податкового кредиту предметом доказування є обставини, які мали місце на момент віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту, а під час вирішення питання виникнення у платника обов`язку, встановленого підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України, обставини, які мали місце у періоді виявлення факту припинення використання товару/необоротного активу у власній господарській діяльності платника податків.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків закріплений у статті 200 ПК України.

Згідно з пунктом 200.1 цієї правової норми сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно приписів статті 6 Закону України № 996-ХІV регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку та аудиту, затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку в державному секторі, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

На реалізацію наведеної бланкетної норми права, на виконання Програми реформування бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 1998 року № 1706, Міністерством фінансів України 30 листопада 1999 року прийнято наказ №291, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1999 року за №892/4185, яким затверджено План рахунків бухгалтерського обліку, активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій (далі План рахунків) та Інструкцію про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку, активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій (далі Інструкція).

Згідно абзацу 1 розділу І Інструкції, вона встановлює призначення і порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку для узагальнення методом подвійного запису інформації про наявність і рух активів, капіталу, зобов`язань та факти фінансово-господарської діяльності підприємств, організацій та інших юридичних осіб (крім бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності) незалежно від форм власності, організаційно-правових форм і видів діяльності, а також виділених на окремий баланс філій, відділень та інших відособлених підрозділів юридичних осіб (далі підприємства).

Згідно положень Інструкції рахунок 23 «Виробництво» призначений для узагальнення інформації про витрати на виробництво продукції (робіт, послуг).

За дебетом рахунку 23 «Виробництво» відображаються прямі матеріальні, трудові та інші прямі витрати, а також розподілені загальновиробничі витрати і втрати від браку продукції (робіт, послуг) з технологічних причин, за кредитом вартість фактичної виробничої собівартості завершеної виробництвом готової продукції (у дебет рахунків 26, 27), вартість виконаних робіт і послуг (у дебет рахунку 90), собівартість виготовлених у допоміжних (підсобних) виробництвах виробів, робіт, послуг (інструменту, енергії, ремонтно-транспортних послуг тощо).

Також в Інструкції зазначено, що рахунок 23 кореспондується за кредитом з дебетом рахунків, зокрема, 91 «Загальновиробничих витрат».

Окрім цього, в Інструкції закріплено, що на рахунку 91 "Загальновиробничі витрати" ведеться облік виробничих накладних витрат на організацію виробництва та управління цехами, дільницями, відділеннями, бригадами та іншими підрозділами основного й допоміжного виробництва, а також витрати на утримання та експлуатацію машин і устаткування. Цей рахунок не застосовується підприємствами торгівлі.

Як убачається зі змісту акта перевірки під час її проведення установлено, що згідно з даними, відображеними у бухгалтерському обліку позивача, списані комплектуючі не були основними, кисневі генератори відвантажувалися без їх встановлення, а вже потім вони доукомплектовувалися. Таким чином, на переконання контролюючого органу, встановлено фактичне списання вартості ТМЦ, що свідчить про їх використання не у господарській діяльності.

У судовому засіданні позивач пояснював, що дійсно, комплектуючі для генераторів кисню не є основними та існувала можливість встановити їх перед запуском цих генераторів кисню в роботу, а також задля непорушення умов договору з контрагентом та графіки поставок, позивачем відвантажено першу та другу партію генераторів кисню не повністю укомплектованих. Після надходження комплектуючих від постачальників, генератори були установлені на відповідні відвантажені генератори кисню, тобто доукомплектовані. У зв`язку з цим, в бухгалтерському обліку вони були списані у виробництво по факту встановлення.

Водночас, оскільки виробництво тієї партії генераторів кисню було завершено, тому їх вартість була розподілена на виробництво наступних партій генераторів кисню (договір № 09/487-12/2021 від 17.12.2021 з ДП «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ»).

База розподілу при цьому є прямі витрати.

На підтвердження своїх тверджень, позивачем було надано довідку-розрахунок калькуляції собівартості продукції.

Таким чином, віднесення вартості комплектуючих до генераторів кисню до витрат, на переконання суду, не підтверджують факт їх здійснення не у господарській діяльності.

Будь-яких інших доказів, на підтвердження використання не у господарській діяльності позивача ТМЦ, вартість яких відображена на рахунку 91, відповідач суду не надав.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у позивача не виникло обов`язку по нарахуванню грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму вартості ТМЦ, відображену на рахунку 91.

Також суд зауважує, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування.

Однак, таких доказів відповідач суду не надав.

Відтак, з урахуванням досліджених судом первинних документів, а також наявних в матеріалах справи документів, суд доходить висновку, що всі документи в сукупності свідчать про фактичний рух активів із урахуванням ділової мети такого руху у межах господарської діяльності товариства.

Водночас, платником податків належними та допустимими доказами спростувано доводи податкового органу щодо вчинення ним податкового правопорушення, відтак, з огляду на зазначене, у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 26 224,00 грн, що підтверджується відомостями квитанції наявної в матеріалах справи.

Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.06.2024 № 2.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.06.2024 № 2.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МАС СІСТЕМЗ" (, місцезнаходження: 03062, м. Київ, Берестейський проспект, 67, корпус G) судовий збір у сумі 26 224 (двадцять шість тисяч двісті двадцять чотири грн) 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у м. Києві (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 05 травня 2025 р.