Справа № 9901/57/21
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

05 травня 2025 року

м. Київ

справа №9901/57/21

адміністративне провадження № П/9901/57/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Гончарової І.А.,

суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., Юрченко В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання - Загороднього А.А.,

представника позивача - Лещенка О.В.,

представника відповідача - Саввіна С.С.,

представників Офісу Генерального прокурора - Кудіної Т.А., Донського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Офіс Генерального прокурора, про визнання незаконним та нечинним Указу Президента України від 26 лютого 2021 року № 79/2021,

У С Т А Н О В И В:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

04 березня 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - Президент України, відповідач), в якій просить визнати незаконним та нечинним Указ Президента України від 26 лютого 2021 року № 79/2021 «Про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України».

II. РУХ СПРАВИ

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 березня 2021 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Гончарова І.А.- головуючий суддя, судді: Бившева Л.І., Гусак М.Б., Олендер І.Я., Ханова Р.Ф.

Верховний Суд ухвалою від 05 березня 2021 року залишив позовну заяву без руху та надав позивачу строк терміном десять днів з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

12 березня 2021 року від позивача на адресу Верховного Суду надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви, зі змісту якого вбачається, що позивачем у повному обсязі виконано вимоги ухвали від 05 березня 2021 року, у зв`язку з чим Суд ухвалою від 17 березня 2021 року відкрив провадження в цій адміністративній справі.

06 квітня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову.

30 квітня 2021 року від Офісу Генерального прокурора надійшли пояснення щодо позовної заяви, де зазначено, що позов є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

14 червня 2021 року відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі № 9901/57/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 9901/43/21.

В обґрунтування поданого клопотання Президентом України зазначено, що в провадженні Верховного Суду перебувають справи № 9901/43/21 та № 9901/57/21, предмет яких є подібним та таким, що виник з однієї підстави, - кримінального провадження № 0002990. Прийняття Указу від 26 лютого 2021 року № 79/2021 зумовлене продовженням строку досудового розслідування та необхідністю вчинення додаткових процесуальних дій в рамках зазначеного кримінального провадження, які не були вчинені з об`єктивних причин під час відсторонення ОСОБА_1 від посади Указом від 29 грудня 2020 року № 607/2020. Таким чином, оскільки Указом від 26 лютого 2021 року № 79/2021 фактично продовжено заходи, вжиті відповідно до Указу від 29 грудня 2020 року № 607/2020, оцінка відповідності закону оскаржуваного Указу від 26 лютого 2021 року № 79/2021 є неможливою без надання судом оцінки законності Указу від 29 грудня 2020 року № 607/2020, який є предметом розгляду у справі № 9901/43/21.

Верховний Суд ухвалою від 14 червня 2021 року зупинив провадження у справі № 9901/57/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 9901/43/21.

07 листопада 2023 року на адресу Верховного Суду надійшло клопотання позивача про поновлення провадження у цій справі у зв`язку з усуненням обставин, що раніше викликали зупинення.

У зв`язку зі звільненням у відставку 07 вересня 2021 року судді Верховного Суду Гусака М.Б., який перебував у складі колегії суддів, з урахуванням вимог Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, та Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8, проведено повторний автоматизований розподіл у провадженні № П/9901/57/21.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2023 року для розгляду справи № 9901/57/21 визначено склад колегії суддів: Гончарова І.А. (головуючий суддя), судді: Бившева Л.І., Олендер І.Я., Ханова Р.Ф, Юрченко В.П.

Верховний Суд ухвалою від 16 листопада 2023 року поновив провадження у справі № 9901/57/21.

11 грудня 2023 року від Офісу Генерального прокурора надійшли додаткові пояснення у справі.

10 червня 2024 року третьою особою приєднано до матеріалів справи як докази: копії протоколу огляду від 31 грудня 2020 року з додатками; заяви ОСОБА_1 від 03 лютого 2021 року про вчинення працівниками Управління державної охорони України кримінальних правопорушень (злочинів); повідомлення ОСОБА_1 від 28 грудня 2020 року про неможливість з`явитися за викликом прокурора; заяв від 04 січня 2021 року, від 15 січня 2021 року.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Указу Президента України від 14 травня 2013 року № 256/2013 призначений суддею Конституційного Суду України.

17 вересня 2019 року на спеціальному пленарному засіданні Конституційного Суду України позивача обрано головою Конституційного Суду України.

Указом Президента України від 29 грудня 2020 року № 607/2020 «Про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України» відповідно до частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України відсторонено ОСОБА_1 від посади судді Конституційного Суду України строком на два місяці.

Указом Президента України від 26 лютого 2021 року № 79/2021 «Про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України» позивача відповідно до частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України відсторонено від посади судді Конституційного Суду України з 28 лютого 2021 року строком на два місяці.

Вважаючи Указ Президента України від 26 лютого 2021 року № 79/2021 «Про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України» протиправним, позивач звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з цим адміністративним позовом.

ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Мотивуючи заявлений адміністративний позов, ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуваний Указ не відповідає вимогам закону, оскільки право Президента України на прийняття рішення про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади осіб, які призначаються Президентом України, передбачено частиною третьою статті 154 Кримінального процесуального кодексу України. Проте таке відсторонення як захід забезпечення кримінального провадження може бути застосовано Президентом України виключно у випадку, коли це прямо передбачено законодавством.

Оскільки частина третя статті 154 Кримінального процесуального кодексу України не передбачає правової процедури й порядку відсторонення судді Конституційного Суду України, оскаржуваний Указ не відповідає критерію законності та прийнятий внаслідок неправильного застосування норм закону.

Позивач вважає, що за своєю суттю та правовою природою Указ від 26 лютого 2021 року № 79/2021 прийнято відповідачем як суб`єктом владних повноважень, оскільки відсутність у Кримінальному процесуальному кодексі України правової процедури відсторонення від посади судді Конституційного Суду України унеможливлює його розгляд у порядку кримінального процесуального законодавства.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що розглядуваний Указ не відповідає пункту 3 Положення про порядок підготовки та внесення проектів актів Президента України, затвердженого Указом Президента України від 15 листопада 2006 року № 970/2006, яким не передбачено прийняття рішення у формі Указу для відсторонення від посади судді Конституційного Суду України.

На переконання позивача, суддя Конституційного Суду України не входить до переліку осіб, на яких поширюються випадки можливого відсторонення Президентом України від виконання повноважень чи від посади відповідно до частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України.

При цьому ОСОБА_1 звертає увагу на те, що розглядуваним Указом, з огляду на клопотання про продовження строку досудового розслідування, відбулося продовження строку дії Указу від 29 грудня 2020 року № 607/2020, що також не передбачено законом.

Відповідач, обґрунтовуючи відзив на позовну заяву, зазначає, що оскаржуваний Указ прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України.

Відповідно до частини першої статті 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені. Повноваження Президента України як глави держави визначено статтею 106 Конституції України.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 106 Конституції України Президент України призначає на посади третину складу Конституційного Суду України. Ця норма кореспондує статті 148 Конституції України та частині другій статті 9 Закону України 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII).

Частиною третьою статті 106 Конституції України визначено, що Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

За змістом частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України питання про відсторонення від посади осіб, що призначаються Президентом України, вирішується Президентом України на підставі клопотання прокурора в порядку, встановленому законодавством.

Відповідач звертає увагу на те, що норми, які забезпечують гарантію незалежності та недоторканості судді Конституційного Суду України (стаття 149 Конституції України, стаття 24 Закону № 2136-VIII), регламентують особливості припинення повноважень, звільнення такого судді та не визначають обмежень чи застережень при відстороненні від посади судді Конституційного Суду України. Крім того, главою 37 Кримінального процесуального кодексу України визначено особливий порядок кримінального провадження, зокрема щодо суддів Конституційного Суду України.

Отже, на переконання відповідача, законодавцем визначено спеціальні норми, які необхідно враховувати і застосовувати під час здійснення кримінального провадження стосовно суддів Конституційного Суду України. Водночас крім спеціальних норм, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України, до суддів Конституційного Суду України застосовуються загальні норми цього Кодексу, зокрема і правила статті 154.

Тому, виходячи із системного аналізу зазначених вище норм, відповідач наголошує, що на суддів Конституційного Суду України, які призначені за квотою Президента України, на загальних засадах поширюються правила частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України та такі судді можуть бути відсторонені Президентом України від посади за відповідним рішенням Глави Держави у порядку та на підставах, визначеним кримінальним процесуальним законодавством.

Враховуючи, що про призначення на посаду судді Конституційного Суду України Президентом України видається указ (частина перша статті 13 Закону № 2136-VIII), рішення про відсторонення від посади такого судді має здійснюватися у такій саме формі - шляхом прийняття відповідного указу.

Також відповідач зазначає, що оскаржуваний Указ прийнято із дотриманням визначеної кримінальним процесуальним законодавством процедури. Так, листом від 24 лютого 2021 року № 14/4-32815-14 Офіс Генерального прокурора направив до Президента України клопотання про відсторонення ОСОБА_1 від посади судді Конституційного Суду України. За змістом зазначеного клопотання позивачу в рамках кримінального провадження повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень та зазначено про ризики використання ОСОБА_1 свого службового становища та авторитету посади для впливу на працівників Секретаріату Конституційного Суду України з метою перешкоджання кримінальному провадженню.

Отже, у Президента України існували фактичні передумови та правові підстави, визначені, зокрема, статтею 154 Кримінального процесуального кодексу України, для прийняття Указу від 26 лютого 2021 року № 79/2021 «Про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України».

При цьому Президент України наголошує, що спірним Указом ОСОБА_1 відсторонено від посади судді Конституційного Суду України строком на два місяці. Відтак, станом на час розгляду справи, Указ є таким, що вичерпав свою дію та не спричиняє для позивача будь-яких обмежень.

Офіс Генерального прокурора у своїх поясненнях зазначив, що Указ Президента України від 29 грудня 2020 року № 607/2020 та Указ Президента України від 26 лютого 2021 року № 79/2021 видано за різних фактичних обставин. Зокрема, по-перше, Офіс Генерального прокурора не був учасником справи № 9901/43/21; по-друге, в клопотанні Генерального прокурора про відсторонення ОСОБА_1 від посади судді Конституційного Суду України від 24 лютого 2021 року, на підставі якого видано Указ Президента України від 26 лютого 2021 року № 79/2021, на відміну від клопотання Генерального прокурора від 28 грудня 2020 року, на підставі якого видано Указ Президента України від 29 грудня 2020 року № 607/2020, наведено фактичні обставини незаконного перешкоджання позивачем кримінальному провадженню з використанням посади судді Конституційного Суду України, а також до клопотання долучено докази на підтвердження таких обставин. Відповідні обставини не були предметом розгляду у справі № 9901/43/21 з точки зору оцінки кримінально-процесуальних відносин, що склалися між прокурором та Президентом України в розрізі положень частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України, і висновок про застосування норм права з цього приводу в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року не надавався.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії хоч і адресовані суду, але одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

При цьому вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Згідно зі статтею 102 Конституції України Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. Президент України є гарантом реалізації стратегічного курсу держави на набуття повноправного членства України в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору.

Позаяк Президент України є органом державної влади (в одній особі), то це може означати, що глава держави зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені не тільки Конституцією, але й законами України.

У Рішеннях від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності народного депутата України), від 02 жовтня 2008 року № 19-рп/2008 (справа про конституційність окремих положень щодо фінансових послуг та державного регулювання ринків фінансових послуг) та інших Конституційний Суд України зазначав, що повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України.

Права Президента України, його свобода розсуду та можливість діяти певним чином встановлені у статті 106 Конституції України, з пункту 31 частини першої якої можна зрозуміти, що Президент України здійснює інші повноваження, визначені Основним Законом України (реалізація яких вимагатиме уточнення та конкретизації їхнього змісту на рівні положень законів України).

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 02 березня 2023 року у справі № 9901/61/20, предметом спору у якій був Указ Президента України про від 11 вересня 2019 року № 680/2019 «Про скасування деяких указів Президента України». Цим указом, зокрема, було скасовано Указ Президента України від 19 травня 2019 року № 298 про присвоєння позивачу дипломатичного рангу Надзвичайного і Повноважного Посла.

За змістом частини третьої статті 106 Основного Закону України Президент України на основі та на виконання (знову-таки) як Конституції, так і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Так, у пункті 22 частини першої визначено повноваження Президента України щодо формування складу Конституційного Суду України та вказано, що Президент України призначає на посади третину складу Конституційного Суду України. Зазначена норма кореспондує статті 148 Конституції України та частині другій статті 9 Закону № 2136-VIII.

При цьому Законом № 2136-VIII встановлено лише повноваження Президента України щодо призначення шести суддів зі складу Конституційного Суду України та порядок відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, інших повноважень Президента України, зокрема й щодо відсторонення судді Конституційного Суду від посади, цим Законом не передбачено.

У пункті 3.5 Рішення від 13 червня 2019 року № 5-р/2019 Конституційний Суд України наголосив, що він неодноразово вказував у своїх рішеннях, що повноваження Президента України визначаються виключно Основним Законом України і не можуть бути розширені законом або іншим нормативно-правовим актом.

Так, у Рішенні від 07 квітня 2004 року № 9-рп/2004 зазначено, що повноваження Президента України, як і повноваження Верховної Ради України, визначаються Конституцією України; у Рішенні від 25 грудня 2003 року № 22-рп/2003 - що повноваження Президента України закріплені лише на конституційному рівні; у Рішенні від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 - що повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України, а це унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження (права та обов`язки). Цієї юридичної позиції Конституційний Суд України дотримувався в багатьох інших своїх рішеннях, зокрема від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007, від 08 липня 2008 року № 14-рп/2008, від 02 жовтня 2008 року № 19-рп/2008, від 08 жовтня 2008 року № 21-рп/2008, від 07 липня 2009 року № 17-рп/2009, від 15 вересня 2009 року № 21-рп/2009, від 17 грудня 2009 року № 32-рп/2009, від 10 червня 2010 року № 16-рп/2010.

Водночас відсторонення від посади є інститутом кримінального судочинства, що закріплений у системі заходів забезпечення кримінального провадження та регламентується главою 14 Кримінального процесуального кодексу України.

Стаття 154 Кримінального процесуального кодексу України визначає загальні положення про відсторонення від посади. В ній зазначається, що відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину (частина перша цієї статті).

За змістом частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України питання відсторонення від посади осіб, що призначаються Президентом України, вирішується Президентом України на підставі клопотання прокурора в порядку, встановленому законодавством.

Разом з тим Конституція України та Закон № 2136-VIII не містять положень, відповідно до яких Президент України уповноважений ухвалювати рішення, пов`язані з проходженням особами публічної служби на посаді судді Конституційного Суду України, зокрема і рішення про тимчасове відсторонення судді Конституційного Суду України від посади.

У контексті обставин цієї справи насамперед необхідно ураховувати особливий конституційно-правовий статус позивача як судді Конституційного Суду України.

Так, статтею 1 Закону № 2136-VIII визначено статус Конституційного Суду України, відповідно до якого Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

Відповідно до статті 9 Закону № 2136-VIII, яка кореспондує частинам першій та другій статті 148 Конституції України, склад Конституційного Суду України становить 18 суддів Конституційного Суду України. Президент України, Верховна Рада України та з`їзд суддів України призначають по шість суддів Конституційного Суду України.

Засади діяльності Конституційного Суду України визначені статтею 2 Закону № 2136-VIII, за змістом якої Конституційний Суд України здійснює свою діяльність на засадах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, відкритості, повного і всебічного розгляду справ, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень і висновків.

За приписами статті 18 Закону № 2136-VIII статус судді Конституційного Суду України визначають Конституція України та цей Закон. Особа набуває статусу судді Конституційного Суду України з дня, що є наступним за днем призначення на посаду. Повноваження судді Конституційного Суду України та гарантії його діяльності не можуть бути обмежені при введенні воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

Статтею 149 Конституції України передбачено, що незалежність і недоторканність судді Конституційного Суду України гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю Конституційного Суду України у будь-який спосіб забороняється. Без згоди Конституційного Суду України суддю Конституційного Суду України не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суддю Конституційного Суду України не може бути притягнуто до відповідальності за голосування у зв`язку з ухваленням Судом рішень та надання ним висновків, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Цій нормі Основного Закону кореспондує стаття 24 Закону № 2136-VIII, в якій законодавцем конкретизовано, зокрема, що суддю не може бути притягнуто до відповідальності за голосування у зв`язку з ухваленням Судом рішень та надання ним висновків, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Суддю без згоди Суду не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Подання про надання згоди на затримання, утримування під вартою чи арешт судді вносить до Суду Генеральний прокурор або особа, яка здійснює його повноваження. Рішення про надання згоди на затримання, утримування під вартою чи арешт судді Суд ухвалює на спеціальному пленарному засіданні у формі постанови. Суддя Конституційного Суду не може бути підданий приводу чи примусовому допровадженню до будь-якого органу або установи, крім суду. Суддя Конституційного Суду, затриманий за адміністративне правопорушення або за підозрою у вчиненні діяння, за яке встановлена кримінальна відповідальність, має бути негайно звільнений після з`ясування його особи, за винятком: 1) якщо Суд надав згоду на затримання судді у зв`язку з таким діянням; 2) якщо його затримано під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суд має бути негайно повідомлений про затримання судді.

За змістом частини першої статті 21 Закону № 2136-VIII рішення про звільнення з посади судді Конституційного Суду Суд ухвалює щонайменше двома третинами від його конституційного складу у випадках настання підстав, визначених у цій же частині статті, що кореспондує виключному переліку підстав, наведених у статті 149-1 Конституції України.

Отже, Конституцією України та Законом № 2136-VIII саме до компетенції Конституційного Суду України віднесено прийняття рішень, пов`язаних із проходженням публічної служби суддею Конституційного Суду України, зокрема звільнення, надання згоди на затримання або утримання під вартою чи арештом.

Проєкт Закону № 2136-VIII був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія, Комісія) за зверненням Президента України, за результатами якої Комісією схвалено Висновок щодо проекту закону «Про Конституційний Суд України» № 870/2016, прийнятий на 109-й Пленарній сесії 9-10 грудня 2016 року у м. Венеція. Зокрема, у пункті 26 цього Висновку Венеціанська комісія позитивно оцінила нове положення про те, що Президент, парламент і з`їзд суддів, відповідно, не мають права звільняти суддів Конституційного Суду України, оскільки це усуває небезпеку тиску на суддю.

У іншому своєму Висновку від 24 жовтня 2008 року № 481/2008 «Щодо законопроектів про внесення змін і доповнень (1) до Закону «Про конституційне провадження» та (2) до Закону «Про Конституційний Суд Киргизької Республіки», ухваленому на її 76-му пленарному засіданні (CDL-AD(2008)029), Венеціанська комісія зазначила: «Вбачається, що ці зміни мають на меті прирівняти суддів Конституційного Суду до суддів загальних судів. Таке прирівнювання не враховує особливого становища Конституційного Суду, який має конкретне конституційне завдання, зокрема, скасування законів і нормативно-правових актів. За своїм характером це завдання може призводити до конфліктів між Конституційним Судом і політичними структурами. Хоча основні вимоги стосовно незалежності суддів однакові як для суддів загальних судів, так і для суддів Конституційного Суду, останні мають бути захищені від будь-яких спроб політичного впливу у зв`язку з їхньою посадою, яка особливо піддана критиці та тиску з боку інших органів державної влади. Тому судді Конституційного Суду потребують особливих гарантій їхньої незалежності».

У цьому контексті варто зауважити, що серед гарантій діяльності суддів Конституційного Суду України є незалежність та недоторканність судді Конституційного Суду України, які не допускають можливості застосування щодо них заходів забезпечення кримінального провадження. Так, суддю Конституційного Суду України без згоди Суду не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання Судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (частина четверта статті 24 Закону № 2136-VIII).

Отже, усі судді зі складу Конституційного Суду України мають рівний конституційно-правовий статус, який включає однакові гарантії незалежності та недоторканності судді, зокрема функціональний імунітет у сфері застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що регламентується Кримінальним процесуальним кодексом України, безвідносно до суб`єкта призначення судді до складу Суду (Президент України чи Верховна Рада України, чи з`їзд суддів України).

Такі гарантії незалежності та недоторканності застосовано законодавцем з метою недопущення здійснення тиску на діяльність суддів Конституційного Суду України, незалежно від органу влади і посадової особи, які призначили цього суддю, та незалежно від зміни виборних органів державної влади чи їх посадових осіб.

У контексті наведеного варто зауважити, що приписами статті 154 Кримінального процесуального кодексу України окремо передбачено лише вирішення Президентом України питання про відсторонення від посади осіб, що ним призначаються на ці посади, однак Кримінальним процесуальним кодексом України не визначено суб`єктів відсторонення від посад суддів Конституційного Суду України, які мають однаковий особливий конституційно-правовий статус з відповідними гарантіями його забезпечення, - ані Президента України, ані Верховну Раду України та з`їзд суддів України.

При цьому відсутність у Конституції України та Законі № 2136-VIII порядку вирішення Конституційним Судом України питання про відсторонення судді Суду від посади, зокрема, у разі коли цей суддя підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, не вказує на наявність повноважень щодо вирішення цього питання у Президента України на підставі статті 154 Кримінального процесуального кодексу України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

У пункті 94 рішення від 12 січня 2023 року у справі «Овчаренко та Колос проти України» (заяви № 27276/15 і № 33692/15) Європейський суд з прав людини зазначив, що словосполучення «згідно із законом» стосується якості відповідного закону та вимагає, щоб він був сумісним з принципом верховенства права і доступним для відповідної особи, яка до того ж повинна мати можливість передбачити наслідки його застосування для себе. Таким чином, це словосполучення, inter alia, передбачає, що формулювання національного законодавства має бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам належну вказівку на обставини та умови, за яких органи державної влади мають право вдаватися до заходів, що зачіпають їхні права за Конвенцією (див. рішення у справі «Фернандез Мартінез проти Іспанії» [ВП] (Fernandez Martinez v. Spain) [GC], заява № 56030/07, пункт 117, Європейського суду з прав людини 2014 (витяги), з подальшими посиланнями). Крім того, законодавство має забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання органів державної влади. У цьому контексті необхідним є існування чітких процесуальних гарантій. Те, які саме гарантії вимагатимуться, принаймні певною мірою залежатиме від характеру та масштабів відповідного втручання (див. згадане рішення у справі «Олександр Волков проти України»(Oleksandr Volkov v. Ukraine), пункт 170, з подальшими посиланнями).

Таким чином, відсутність у Конституції України та Законі № 2136-VIII повноважень Президента України щодо відсторонення від посади судді Конституційного Суду України та спеціального порядку вирішення Президентом України питання про відсторонення від посади суддів Конституційного Суду України на підставі частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України не є «дефектом закону», натомість є волевиявленням законодавця, що з метою недопущення загрози тиску на суддю безпосередньо встановив спеціальні гарантії незалежності та недоторканності судді Конституційного Суду України, які включають і недопущення застосування щодо суддів Конституційного Суду України заходів забезпечення кримінального провадження без згоди Конституційного Суду України. Отже, норма частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України не може застосовуватися як підстава для відсторонення судді Конституційного Суду України Президентом України.

Вимоги щодо юридичної визначеності слід розглядати як такі, що вимагають особливо чіткої юридичної аргументації з урахуванням усього чинного законодавства та його основних принципів. За відсутності в Конституції України та Законі № 2136-VIII визначення повноважень Президента України про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України та спеціального порядку вирішення Президентом України цього питання, видання Президентом України Указу про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України підриває юридичну визначеність, а тому суперечить вимозі законності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року, якою залишено без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 грудня 2022 року у справі № 9901/43/21, до набрання законної сили яким зупинялося провадження в цій адміністративній справі.

За правилами ж частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо доводів відповідача про те, що станом на час розгляду справи Указ від 26 лютого 2021 року № 79/2021 є таким, що вичерпав свою дію та не спричиняє для позивача будь-яких обмежень, то слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 9901/43/21 зазначила, що законодавцем право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не поставлено у пряму залежність як від продовження дії оскаржуваного акта, так і від перебування особи на публічній службі станом на час звернення особи з позовом про захист права, яке вона вважає порушеним, та ухвалення судового рішення у справі.

Разом з тим, варто зауважити, що станом на час звернення ОСОБА_1 з позовом до Верховного Суду 04 березня 2021 року ще тривав застосований до нього оспорюваним Указом від 26 лютого 2021 року № 79/2021 обмежувальний захід (до 25 березня 2021 року) і строк його повноважень на посаді судді Конституційного Суду України не закінчився, що не заперечується сторонами.

Відповідно до частини четвертої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може: 1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині; 2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України вчинити певні дії; 3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Оскільки завданням адміністративного судочинства України є саме захист порушених прав, свобод чи законних інтересів фізичних та юридичних осіб від порушень, які допускають суб`єкти владних повноважень при виконанні покладених на них функцій і завдань, - ефективним засобом юридичного захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування оскаржуваного Указу як акта індивідуальної дії.

З урахуванням наведеного, розглядуваний адміністративний позов слід задовольнити, а оскаржуваний Указ Президента України від 26 лютого 2021 року № 79/2021 - визнати протиправним та скасувати.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Документально підтвердженими в цій справі є витрати позивача на сплату судового збору в сумі 908,00 грн.

За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 22, 241 - 246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 26 лютого 2021 року № 79/2021 «Про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Президента України на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складене та підписане 06 травня 2025 року.

Головуючий суддя І. А. Гончарова

Судді Л. І. Бившева

І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова

В. П. Юрченко