Справа № 990/37/24
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року

м. Київ

справа №990/37/24

адміністративне провадження № П/990/37/24

Верховний Суд у складі колегії суддів касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Ханової Р. Ф.,

суддів: Бившевої Л. І., Гончарової І. А., Олендера І. Я., Юрченко В.П.,

за участі:

секретаря судового засідання Пугач Д. С.,

представника позивача - Замети Наталі Олександрівни на підставі ордера серії АР №1162068

представника відповідача - Байдаченко Оксани Іванівни в порядку самопредставництва

представника Ради національної безпеки та оборони України - не з`явився

представника Служби безпеки України - Кір`ян Ганни Олександрівни в порядку самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Рада національної безпеки та оборони України, Служба безпеки України, про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 23 грудня 2023 року № 850/2023 в частині введення в дію пункту 3 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 грудня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», -

УСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

1. 07 лютого 2024 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка у справі), подана представником - адвокатом Заметою Наталією Олександрівною до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі також - Президент України, відповідач у справі), у якій позивачка просить Суд визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 23 грудня 2023 року №850/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 грудня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині застосування до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (№ з/п 3 додатку 1) персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відповідно до Закону України «Про санкції».

2. Відповідно до частин першої та другої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності (крім конституційності) указів і розпоряджень Президента України.

3. Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1-3 частини першої цієї статті, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів.

4. Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

5. Верховний Суд ухвалою від 19 лютого 2024 року відкрив провадження в цій справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Цією ухвалою суд залучив до участі у справі Раду національної безпеки і оборони України (далі також - РНБО), Службу безпеки України (далі також - СБУ), як третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, витребував у відповідача належним чином засвідчені копії: Указу Президента України від 23 грудня 2023 року №850/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 грудня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)»; рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 грудня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)»; усіх документів, що стали підставою для застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ОСОБА_1 .. Крім того, Суд цією ухвалою витребував у Служби безпеки України належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують існування фактичних даних та обставин, які стали підставою для внесення пропозиції Службою безпеки України та ухвалення рішення Радою національної безпеки і оброни України рішення про застосування обмежувальних заходів (санкцій) до ОСОБА_1 ; належним чином засвідчені копії документів, що містять пропозиції Служби безпеки України про застосування обмежувальних заходів (санкцій) до ОСОБА_1 , що були внесені до Ради національної безпеки і оборони України.

6. 08 березня 2024 року на адресу Верховного Суду від Президента України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

7. 18 березня 2024 року до Суду надійшли документи від Служби безпеки України, а саме копія пропозицій Служби безпеки України до Ради національної безпеки України щодо застосування санкцій до позивачки (документу присвоєно гриф «Для службового користування»).

8. 19 березня 2024 року до Суду надійшла відповідь на відзив від представника позивачки.

9. 10 червня 2024 року представником позивачки подано до суду письмові заперечення на пропозиції щодо застосування санкцій до ОСОБА_1 (документу присвоєно гриф «Для службового користування»).

10. 15 липня 2024 року на адресу Верховного Суду надійшли письмові пояснення Служби безпеки України, в яких третя особа наголошує на тому, що підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, Служба безпеки України подала докази, які на думку третьої особи, підтверджують наявність підстав для застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ОСОБА_1 .

11. 22 липня 2024 року Служба безпеки України повторно подала до Суду докази, які на думку третьої особи, підтверджують наявність підстав для застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ОСОБА_1 , та які засвідчені у встановлений законодавством спосіб.

12. 22 липня 2024 року та 17 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 подала до Суду докази, які, на її думку, підтверджують незаконність накладення санкцій на позивачку відповідно до Указу Президента України.

13. У справі відбулося 11 судових засідань, під час яких, серед іншого, розглянуто 12 клопотань учасників справи.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

14. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , відомості згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків України: реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

15. Указом Президента України від 23 грудня 2023 року №850/2023 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 грудня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

16. Указ Президента України набрав чинності 26 грудня 2023 року з дня опублікування в офіційному виданні - «Урядовий кур`єр», № 258.

17. Рада національної безпеки і оборони відповідно до статті 5 Закону України «Про санкції» вирішила підтримати внесені Службою безпеки України пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інші обмежувальних заходів (санкцій).

18. Відповідно до пункту 3 Додатку 1 до рішення РНБО від 23 грудня 2023 року до ОСОБА_1 строком на 5 років застосовано обмежувальні заходи відповідно до Закону України «Про санкції» у вигляді: 1) блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; 2) обмеження торговельних операцій (повне припинення); 3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення); 4) запобігання виведенню капіталів за межі України; 5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; 7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; 8) заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб - резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом; 9) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона); 10) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом (повна заборона); 11) заборона збільшення розміру статутного капіталу господарських товариств, підприємств, у яких резидент іноземної держави, іноземна держава, юридична особа, учасником якої є нерезидент або іноземна держава, володіє 10 і більше відсотками статутного капіталу або має вплив на управління юридичною особою чи її діяльність; 12) запровадження додаткових заходів у сфері екологічного, санітарного, фітосанітарного та ветеринарного контролю; 13) припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони; 14) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; 15) заборона на набуття у власність земельних ділянок; 16) інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом (зупинення фінансових операцій; заборона укладення договорів та вчинення правочинів).

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

19. Обґрунтовуючи позов, представник позивачки звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про санкції» санкції можуть застосовуватися з боку України відносно до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність. З огляду на положення зазначеної статті, вказані санкції не можуть бути застосовані до ОСОБА_1 , оскільки вона не є суб`єктом застосування вказаних санкцій. Так, позивачка є громадянкою України (резидент), не є особою без громадянства, не має будь-якого громадянства іншої країни, не є стороною (фігуранткою) по будь-якому кримінальному провадженні в тому числі, у справах про тероризм.

20. ОСОБА_1 вказує на те, що оскільки санкції мають бути запроваджені на підставі закону, їхня мета має бути юридично обґрунтована, а їхнє застосування - пропорційним рівню безпекових загроз та загрози територіальній цілісності України, тому предметом судового контролю має бути перевірка дотримання відповідачем меж дискреції та процедури введення санкцій, а також аналіз співвідношення публічних інтересів держави України і приватних інтересів ОСОБА_1 . Позивачка вважає, що відповідач не дотримав під час видання спірного Указу жодного із зазначених принципів.

21. Позивачка наголошує на тому, що оскаржуваний Указ суперечить засадам верховенства права та правової держави, оскільки їй не було гарантовано жодної можливості передбачити застосування до неї обмежувальних заходів.

22. Також ОСОБА_1 вважає, що під час застосування обмежувальних заходів (санкцій) вона мала бути забезпечена правом заперечити проти санкцій, навести свої аргументи із дотриманням певних процедур процесуального права, процедур рівності, якого остання була неправомірно позбавлена.

23. Представник позивачки вказує на те, що оскільки жодних дій, які б створювали загрозу національним інтересам чи безпеці України або сприяли терористичній діяльності з боку ОСОБА_1 вчинено не було, доказів такої діяльності відповідач не надав, в результаті видання оскаржуваного Указу відбулось непропорційне втручання у права людини - у право на приватне життя, право на свободу пересування і у право власності позивачки.

24. Крім того, в позові зазначено, що в результаті введення спірним Указом в дію санкцій відносно ОСОБА_1 , позивачку та її родину (чоловік та двоє малолітніх дітей) поставили на межу виживання, обмеживши будь-які фінансові операції, розуміючи що під час обшуку в родині ОСОБА_1 останньої було вилучено всі готівкові збереження родини. Тобто такими діями родину ОСОБА_2 залишили без жодної копійки на проживання, та навіть позбавили права заробити кошти на проживання. Так, внаслідок застосування спірних санкцій, ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 позбавлені навіть можливості заробити собі та своїй родині на хліб, бо всі рахунки та банківські операції останніх заблоковані, що унеможливлює отримати навіть заробітну плату. Такі обставини ставлять під загрозу життя та здоров`я позивачки та її родини, оскільки такі санкційні обмеження унеможливлюють отримання ними належного навіть медичного лікування.

25. Більш того, такими діями відповідач фактично здійснив розповсюдження недостовірної та такої, що порочить честь та гідність інформації, зокрема про те, що ОСОБА_1 в час збройного вторгнення Російської Федерації на територію України, вступила у взаємодію з окупантом, представником країни агресора, що взагалі не відповідає дійсності та не підтверджено будь-якими доказами.

26. В позові зазначено, що санкції, введені спірним Указом в цьому випадку є протиправною, безпідставною забороною для реалізації позивачкою права власності; до позивачки безпідставно застосовано економічні санкції, що порушує права на розпорядження належним їй майном, на проведення фінансових операцій, на ведення господарської діяльності не лише на території України, а й за її межами, є втручанням у право мирного володіння її майном, оскільки фактично позбавляє її права власності, адже обмежує можливість реалізації цього права, тому таке втручання не є пропорційним легітимній меті та становить надмірний тягар для позивачки.

27. Крім того, позивачка наголошує на тому, що оскільки дотепер відсутній прямо передбачений Законом України «Про Раду національної безпеки і оборони України» один із 2-х нормативно-правових актів, що регулюють порядок діяльності РНБО - Регламент РНБО, всі дії та ухвалені за їх результатами рішення з боку цього органу є нелегітимним.

28. Відтак спірним Указом введено в дію нелегітимне Рішення РНБО від 23 грудня 2023 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що свідчить про його неправомірність.

29. Вищевикладене, як вказує ОСОБА_1 свідчить про те, що Указ Президента України № 850/2023 від 23 грудня 2023 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 грудня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», не відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

30. Відповідач у відзиві на позовну заяву покликається на положення статей 19, 102, 106, 107 Конституції України, статтю 3, пункт перший частини першої статті 4, частини першу, четверту статті 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України», статей 1, 3, 5 Закону України «Про санкції», і зазначає, що санкції до позивачки застосувала Рада національної безпеки і оборони України за результатами розгляду пропозицій Служби безпеки України. Рада національної безпеки і оборони України розглянула та підтримала відповідні пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів, зокрема до позивачки, про що прийняла відповідне рішення. У подальшому, після надходження в установленому порядку на ім`я Глави держави відповідних матеріалів (Рішення з додатками, проекту Указу та пояснювальної записки до нього), Президент України в межах реалізації вказаних вище приписів законодавства видав Указ № 850/2023, яким увів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України.

31. За позицією відповідача, вищевикладене підтверджує той факт, що оскаржуваний Указ ухвалено на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України.

32. Також представник відповідача акцентує увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі №9901/405/19 наголосила, що наявність реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону України «Про санкції», безумовно є оціночним поняттям, а достатність підстав вважати існування такої реальної чи потенційної загрози передбачає певну межу дискреції. Вводячи в дію рішення РНБО про такі санкції Президент як гарант Конституції України, якому народом України надано представницький мандат та якому Конституцією України надано повноваження вводити в дію рішення РНБО, має самостійно оцінити наявність та достатність підстав для введення такої санкції. Судовий контроль за таким рішенням є обмеженим, оскільки суд, з одного боку, не може за Президента повторно оцінити наявність та достатність підстав для ведення таких санкцій в межах його дискреції (що означало б порушення принципу розподілу влади), але, з іншого боку, суд може перевірити дотримання меж такої дискреції та процедури введення санкцій.

33. Крім того, відповідач зазначає, що пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції» не містить вичерпного, конкретизованого, чіткого переліку дій, які в тлумаченні цієї норми створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам. Водночас, відсутність такого переліку підстав не свідчить про «розмитість» підстав для застосування санкцій, позаяк сфера для таких дій широка і вимагає від держави комплексного і безперервного реагування на загрози її безпеці. Вказана норма, на думку представника Президента України, достатньо виразно пояснює (визначає), які суспільні відносини підлягають захисту з боку держави від неправомірних посягань, а також які суспільно-небезпечні діяння мають на меті припинити (чи запобігти їм) застосовані санкції. Положення вказаного Закону викладено так, що учасники відносин, які він регулює, зокрема позивачка, могли з достатньою передбачуваністю визначити характер його дії та наслідки. В цьому аспекті, як зазначає відповідач, підстави для застосування санкцій корелюються з їх видами (стаття 4 Закону України «Про санкції»), що в сукупності дає розуміння, які національні інтереси можуть вимагати захисту шляхом застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів відповідно до вказаного Закону.

34. Відповідач наголошує на тому, що втручання держави Україна у приватні інтереси позивачки ґрунтується на принципах пропорційності, відповідності меті та ефективності. Втручання у право мирного володіння майном позивачки має легітимну мету забезпечити контроль за власністю особи, яка може нести потенційну загрозу національним інтересам України. Вказаний контроль є необхідним для ефективного реагування держави на загрози її безпеці, що підтверджує, зокрема, преамбула Закону України «Про санкції». Зазначена мета відповідає пункту 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

35. Представник відповідача наголошує на тому, що, Президент України, видаючи Указ №850/2023 в оскаржуваній частині, реалізовував свої конституційні повноваження у порядку та на підставі законодавства України, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто пропорційно.

36. У відповіді на відзив представник позивачки звертає увагу на те, що сформована позиція відповідача і оскаржуваний акт суб`єкта владних повноважень не містить вказівки на будь-які фактичні обставини та докази, які б підтверджували, що персональні санкції застосовано до позивачки обґрунтовано, тобто, які б дозволяли суду і позивачці зрозуміти, як своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю позивачка створювала реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяв терористичній діяльності та/або порушував права і свободи людини і громадянина або вчиняв інші дії, які визначені Законом України «Про санкції».

37. Покликаючись на положення Закону України «Про санкції», представник ОСОБА_1 звертає увагу Суду на те, що спеціальна норма Закону передбачає порядок застосування персональних санкцій чітко, та вичерпно перелічує коло суб`єктів, до яких можуть бути застосовані такі санкції. Вважає, що позивачка не належить до кола суб`єктів, до яких можуть бути застосовані персональні санкції, і сформована позиція у відзиві на позовну заяву не містять таких доводів. Крім того , звертає увагу суду, що ні відповідач, ні третя особа не наводять будь-яких обставин та доказів, які дозволяють зрозуміти, яка конкретно діяльність позивачки розглядається як така, що створює загрозу національним інтересам та національній безпеці України.

38. Крім того, представник позивачки наголошує на тому, що відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що ним були надіслані запити до Служби безпеки України, щодо отримання матеріалів, які стали підставою для застосування санкцій до позивачки, у зв`язку з тим, що такі документи не перебувають у володінні відповідача. При цьому, як вказує позивачка, вказані матеріали Службою безпеки України не було надано.

39. З вказаного вище, представник ОСОБА_1 дійшов до висновку, що станом на 05 березня 2024 року відповідачу невідомі матеріали, а також інформація, які стали підставою для застосування санкцій до позивачки. А підпорядковані йому державні органи в особі Служби безпеки України відмовилися йому надати у строк встановлений заступником керівника Офісу Президента України.

40. Крім того, ОСОБА_1 наголосила на тому, що є матір`ю трьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми, проте через обмеження, які виникли внаслідок застосування до неї санкцій, вона позбавлена можливості якісно піклуватися про своїх дітей.

41. У своїх поясненнях на позов Служба безпеки України звертає увагу на те, що твердження позивачки про те, що застосування до неї заходів (санкцій) є протиправним, оскільки вона не вчиняла жодних дій, які б створювали загрозу національним інтересам чи безпеці України або сприяли терористичній діяльності, не відповідають дійсності та спростовуються наявною у Служби безпеки України контррозвідувальною інформацією.

42. Зокрема, за результатами аналізу контррозвідувальної інформації Служба безпеки України надіслала до Ради національної безпеки і оборони України узагальнюючу інформацію щодо протиправних дій позивачки.

43. За результатами розгляду зазначеної інформації 23 грудня 2023 року Рада національної безпеки і оборони України ухвалила рішення про застосування санкцій до позивачки.

44. З огляду на те, що Служба безпеки України поінформувала Раду національної безпеки і оборони України відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про санкції», а Рада національної безпеки і оборони України прийнято рішення про застосування санкцій, що згідно з законодавством віднесено до виключної компетенції Ради національної безпеки і оборони України, дії Служби безпеки України та Ради національної безпеки і оборони України є законними та такими, що вчинені з безумовним дотриманням вимог частини другої статті 19 Конституції України.

45. Служба безпеки України у своїх поясненнях вказала, що дані (інформація), які слугували приводом для застосування санкцій до позивачки, зібрано з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів відповідно до мети їх застосування (згідно зі статтею 1 Закону України «Про санкції»). У сукупності зібрані таким чином дані (інформація) дали підстави для включення позивачки до «санкційного списку».

46. Водночас третя особа звертає увагу, що помилково буде розцінювати зібрані нею обставини (підстави для застосування санкцій), як достеменно встановлені факти на кшталт складу злочину, як підстави для кримінальної відповідальності. Передбачений Законом України «Про санкції» механізм реагування на наявні та потенційні загрози національній безпеці має інші призначення та правову природу, які не слід ототожнювати із захистом охоронюваних законом прав та інтересів від кримінально-протиправних посягань та, відповідно, кримінальною відповідальністю за вчинення кримінальних правопорушень. Мету цього механізму можна осягнути зі змісту преамбули Закону України «Про санкції», який в поєднанні з іншими його положеннями власне дає цілісне розуміння такого способу реагування держави (в особі її органів), як застосування санкцій.

47. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

48. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

49. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

50. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

51. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

52. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

53. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

54. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

55. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

56. Надаючи документи, які, на думку Служби безпеки України, підтверджують правильність застосування санкцій до ОСОБА_1 , третя особа наголосила на тому, що вказані документи свідчать про здійснення протиправної господарської діяльності на тимчасово окупованій території Запорізької області, що підриває військові зусилля і державну політику України у звільненні тимчасово окупованих територій.

57. Досудовим розслідуванням встановлено, що в період часу з 2014 року по теперішній час група осіб з числа громадян України, діючи за попередньою змовою з представниками держави-агресора - Російською Федерацією, організували та здійснюють фактичний контроль протиправної схеми з фінансування дій, що вчиняються з метою змін меж території України та державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України, шляхом фактичного контролю діючих на території Київської області суб`єктів господарської діяльності.

58. Водночас встановлено, що ОСОБА_3 є кінцевим бенефіціарним власником, зокрема Фермерського господарства «ЛЮДМИЛА» () та здійснює керівництво підконтрольних йому суб`єктів підприємницької діяльності, що розташовані на території м. Києва та на тимчасово окупованих територіях Запорізької області.

59. Підприємства підконтрольні ОСОБА_3 (зокрема Фермерське господарство «ЛЮДМИЛА») після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України були перереєстровані у псевдоорганах влади створених Російською Федерацією на непідконтрольній території Запорізької області, сплачують до податкових органів Російської Федерації податки (податок на прибуток, орендну плату за землю, податок за оренду тощо) виконують розпорядження окупаційної адміністрації, отримують ліцензії / дозволи від окупаційної адміністрації на провадження діяльності в сфері оптової торгівлі зерном, вирощування зернових культур.

60. ОСОБА_3 здійснював перереєстрацію вказаних підприємств через підконтрольну особу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ,), який знаходиться на окупованій території Запорізької області, підтримує зв`язок з керівниками органів окупаційної влади, псевдоправоохоронними органами, окупаційними військовими формуваннями Російської Федерації, на підставі чого надав добровільну згоду ОСОБА_3 у сприянні перереєстрації підприємств, зокрема Фермерське господарство «ЛЮДМИЛА» () 24 листопада 2022 року перереєстровано в «Фермерское хозяйство «ЛЮДМИЛА» ОГРН 081 (ИНН ).

61. Крім того, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань кінцевим бенефіціарним власником Фермерського господарства «ЛЮДМИЛА» () з прямим вирішальним впливом вказана ОСОБА_1 .

62. Після перереєстрації за російським законодавством на тимчасово окупованій території України в «Фермерское хозяйство ?ЛЮДМИЛА?» (ИНН ), вказане господарство продовжило господарську діяльність за основними видами діяльності: вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур, післяурожайна діяльність, оптова торгівля зерном, насінням і кормами для тварин, складське господарство, допоміжна діяльність у рослинництві, вирощування зерняткових і кісточкових фруктів, розведення свиней, овець і кіз, тощо.

63. Виробничі потужності та земельні ділянки, на яких впроваджена господарська діяльність (вирощування зернових культур, бобових культур, насіння олійних культур, після урожайна діяльність, оптова торгівля зерном, насінням і кормами для тварин, складське господарство, допоміжна діяльність у рослинництві, вирощування зерняткових і кісточкових фруктів, розведення свиней, овець і кіз, тощо) знаходяться на тимчасово окупованій державою-агресором території Запорізької області (зокрема в м. Бердянськ).

64. Також Фермерське господарство «ЛЮДМИЛА» () акумулює кошти в українських банках використовуючи низку своїх рахунків для здійснення протиправної діяльності, а саме які відкриті в ЗАП.РУ АТ КБ «ПРИВАТБАНК», м. Запоріжжя, в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» у м. Києві, в АТ «МегаБАНК».

65. Вказані активи, рухоме та нерухоме майно використовуються з метою отримання прибутку та подальшого його інвестування в об`єкти нерухомості на тимчасово непідконтрольній Україні території, внаслідок чого сплачують податки, збори, та інші загальнообов`язкові платежі до бюджету Російської Федерації, з якого фінансуються, у тому числі, видатки на оборону та правоохоронні сфери.

66. Враховуючи вищевикладене, Служба безпеки України вказує на те, що корпоративні права у вигляді 100 % частки статутного фонду Фермерського господарства «ЛЮДМИЛА», що належать ОСОБА_1 (50,26% частки статутного фонду) є засобом вчинення кримінального правопорушення.

67. Також у протиправній діяльності ОСОБА_3 використовував значну кількість земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що належать на праві власності особисто йому, його дружині ОСОБА_1 (що підтверджується відповідними витягами з реєстрів) та його матері ОСОБА_5 .

68. Вказані земельні ділянки документально передані вищезазначеним підприємствам, що підконтрольні ОСОБА_3 , з метою їх обробляння, отримання урожаю сільськогосподарських та садових культур, для подальшої реалізації суб`єктами підприємницької діяльності, що зареєстровані на тимчасово окупованих територіях Запорізької області.

69. Таким чином, Служба безпеки України вказує на те, що діяльність фізичної особи ОСОБА_1 створює реальні та потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, порушує права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводить до окупації території, майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

70. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

71. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

72. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

73. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].

IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ

74. У статтях 1, 2 та 3 Конституції України визначено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

75. Гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина є Президент України, який за своїм конституційно - правовим статусом є главою держави і виступає від її імені, на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України. Такі положення закріплені у статті 102, частині третій статті 106 Конституції України.

76. За приписами пункту 1 частини першої статті 106 Конституції України Президент забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави.

77. Виходячи з таких положень Основного Закону України та, зокрема, усвідомлюючи потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров`ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод, прийнято Закон України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII «Про санкції».

78. Стаття 1 цього Закону передбачає суверенне право України на захист й розкриває зміст цього права.

79. Зокрема, відповідно до частини першої і другої статті 1 Закону України «Про санкції» (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

80. Санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність.

81. Підстави та принципи застосування санкцій встановлені статтею 3 цього ж Закону, за нормами пункту 1 частини першої якої підставами для застосування санкцій є дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб`єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

82. Відтак Суд зазначає, що реалізація суверенного права України на захист здійснюється за наявності умов, встановлених частиною другою статті 1 та підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції». В межах спірних відносин позивачка є суб`єктом, який, за позицією СБУ, прийнятою РНБО, створює реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці України.

83. Порядок застосування, скасування та внесення змін до санкцій визначає стаття 5 Закону України «Про санкції», частинами першою, третьою, п`ятою якої встановлено таке.

84. Пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України.

85. Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

86. Рішення щодо застосування санкцій повинно містити строк їх застосування, крім випадків застосування санкцій, що призводять до припинення прав, та інших санкцій, які за змістом не можуть застосовуватися тимчасово.

87. Згідно з положеннями частин першої, третьої, сьомої та восьмої статті 107 Конституції України Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.

88. Головою Ради національної безпеки і оборони України є Президент України.

89. Рішення Ради національної безпеки і оборони України вводяться в дію указами Президента України.

90. Компетенція та функції Ради національної безпеки і оборони України визначаються законом.

91. Відповідно до вищевказаної статті Конституції України Верховною Радою України прийнято Закон України від 05 березня 1998 року № 183/98-ВР «Про Раду національної безпеки і оборони України».

92. За преамбулою до цього Закону він визначає правові засади організації та діяльності Ради національної безпеки і оборони України, її склад, структуру, компетенцію і функції.

93. Функції та компетенцію РНБО регламентують норми статей 3 та 4 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» відповідно, за змістом яких РНБО, окрім іншого, уповноважене на внесення пропозицій Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони, а також розробляє та розглядає на своїх засіданнях питання, які відповідно до Конституції та законів України, Стратегії національної безпеки України, Воєнної доктрини України належать до сфери національної безпеки і оборони, та подає пропозиції Президентові України, приймає рішення щодо, зокрема: заходів політичного, економічного, соціального, воєнного, науково-технологічного, екологічного, інформаційного та іншого характеру відповідно до масштабу потенційних та реальних загроз національним інтересам України; невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

94. Основною організаційною формою діяльності Ради національної безпеки і оборони України є її засідання. Рішення Ради національної безпеки і оборони України приймаються не менш як двома третинами голосів її членів. Прийняті рішення вводяться в дію указами Президента України. Рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади (частина перша статті 9, частини перша, третя, четверта статті 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України»).

95. Зміст вищевикладених положень законодавства засвідчує, що застосування санкцій відповідно до Закону України «Про санкції» насамперед обумовлено потребою невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, є способом реалізації передбаченого законом суверенного права України на захист національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.

96. Шляхом застосування санкцій на підставі, у спосіб та в порядку, які передбачені законом, Президент України як глава держави, який виступає від її імені, та є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, забезпечує виконання покладених на нього функцій та повноважень у сфері національної безпеки і оборони України.

97. Висновки щодо застосування вищевикладених норм Конституції України та законів України «Про санкції», «Про Раду національної безпеки і оборони України» викладались, зокрема, й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 9901/348/21.

98. У вищевказаній постанові наведені правові позиції про те, що Закон України «Про санкції» є регулятивним нормативним актом, який встановлює (запроваджує) ряд обмежень на демократичну участь у випадку загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також задля протидії терористичній діяльності.

99. Цей Закон, як можна побачити зі змісту наведених вище його приписів, дозволяє обмежувати певні права та свободи (право власності, право на підприємницьку діяльність тощо), не змінюючи при цьому провідних (ключових) цінностей, що становлять основу Конституції України.

100. За цим актом держава має легітимну можливість відступати від певних гарантованих конституційних прав, але водночас для того, щоб запобігти загрозам державного свавілля чи авторитаризму, повинна застосовувати обмежувальні заходи (санкції) винятково, тимчасово, використовувати їх як крайній і як необхідний (невипадковий) захід. Повинна застосовувати їх співмірно з тими загрозами національним інтересам, національній безпеці чи для протидії терористичній діяльності, яким держава намагається запобігти з їхньою поміччю.

101. Оскільки обмежувальні заходи є чутливими для осіб, до яких вони можуть бути застосовані, та мають відповідати певним стандартам обмеження основних прав, одним з яких є забезпечення балансу між потребами національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності держави, з одного боку, та демократії і прав людини, з другого, у цьому Законі визначені види обмежувальних заходів (санкцій), підстави їхнього застосування, окреслено коло осіб, до яких вони застосовуються, а також за яких умов. Встановлені органи державної влади, які вносять пропозиції про застосування санкцій, інституція, яка приймає рішення про їхнє застосування, та порядок, за яким втілюються ці заходи.

102. Позаяк главою держави і гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод людини і громадянина є Президент України, беручи до уваги, що використання санкцій в особливий спосіб перебуває на межі втручання в права особи, гарантовані Конституцією України, Закон України «Про санкції» передбачає, що рішення щодо застосування певного виду санкцій приймається РНБО та вводиться в дію указом Президента України, на якого власне й покладається відповідальність гарантувати як національні інтереси, національну безпеку, суверенітет і територіальну цілісність України, так і принципи правової держави, права і свободи людини і громадянина.

103. У цьому сенсі Закон України «Про санкції» досить чітко і передбачувано визначає підстави, умови та мету застосування санкцій.

104. За позицією Служби безпеки України, підприємства підконтрольні ОСОБА_3 (зокрема Фермерське господарство «ЛЮДМИЛА») після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України були перереєстровані у псевдоорганах влади, створених Російською Федерацією на непідконтрольній території Запорізької області, сплачують до податкових органів Російської Федерації податки (податок на прибуток, орендну плату за землю, податок за оренду тощо), виконують розпорядження окупаційної адміністрації, отримують ліцензії / дозволи від окупаційної адміністрації на провадження діяльності в сфері оптової торгівлі зерном, вирощування зернових культур.

105. ОСОБА_3 здійснював перереєстрацію вказаних підприємств через підконтрольну особу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ,), який знаходиться на окупованій території Запорізької області, підтримує зв`язок з керівниками органів окупаційної влади, псевдоправоохоронними органами, окупаційними військовими формуваннями Російської Федерації, на підставі чого надав добровільну згоду ОСОБА_3 у сприянні перереєстрації підприємств, зокрема Фермерське господарство «ЛЮДМИЛА» () 24 листопада 2022 року перереєстровано в «Фермерское хозяйство «ЛЮДМИЛА» ОГРН 081 (ИНН ).

106. Пропонуючи застосувати санкції щодо ОСОБА_1 , Служба безпеки України вказала, що ОСОБА_3 є кінцевим бенефіціарним власником, зокрема Фермерського господарства «ЛЮДМИЛА» (), та здійснює керівництво підконтрольних йому суб`єктів підприємницької діяльності, що розташовані на території м. Києва та на тимчасово окупованих територіях Запорізької області (відповідно до інформації, яка міститься в матеріалах кримінального провадження і подана третьою особою).

107. Суд встановив, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань кінцевим бенефіціарним власником Фермерського господарства «ЛЮДМИЛА» () з прямим вирішальним впливом вказана ОСОБА_1 (том 2 а.с.189 на звороті).

108. Після перереєстрації за російським законодавством на тимчасово окупованій території України в «Фермерское хозяйство ?ЛЮДМИЛА?» (ИНН ), вказане господарство продовжило господарську діяльність за основними видами діяльності: вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур, післяурожайна діяльність, оптова торгівля зерном, насінням і кормами для тварин, складське господарство, допоміжна діяльність у рослинництві, вирощування зерняткових і кісточкових фруктів, розведення свиней, овець і кіз, тощо.

109. Виробничі потужності та земельні ділянки на яких впроваджена господарська діяльність (вирощування зернових культур, бобових культур, насіння олійних культур, після урожайна діяльність, оптова торгівля зерном, насінням і кормами для тварин, складське господарство, допоміжна діяльність у рослинництві, вирощування зерняткових і кісточкових фруктів, розведення свиней, овець і кіз, тощо) знаходяться на тимчасово окупованій державою-агресором території Запорізької області (зокрема м. Бердянськ).

110. Вказані активи, рухоме та нерухоме майно використовуються з метою отримання прибутку та подальшого його інвестування в об`єкти нерухомості на тимчасово непідконтрольній Україні території, внаслідок чого сплачують податки, збори, та інші загальнообов`язкові платежі до бюджету Російської Федерації, з якого фінансуються, у тому числі, видатки на оборону та правоохоронні сфери.

111. Служба безпеки України вказує на те, що корпоративні права у вигляді 100 % частки статутного фонду ФГ «ЛЮДМИЛА», що належать ОСОБА_1 (50,26% частки статутного фонду) є засобом вчинення кримінального правопорушення.

112. Також у протиправній діяльності ОСОБА_3 використовував значну кількість земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що належать на праві власності особисто йому, його дружині ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними витягами з реєстрів в яких міститься інформація про укладені договори оренди (том 2 а.с. 164 - 177). Зокрема вказані земельні ділянки використовувалися при здійсненні господарської діяльності Фермерського господарства «Юрченко», яке також перереєстроване за російським законодавством та продовжує свою діяльність на тимчасово окупованій території.

113. Вказані земельні ділянки документально передані вищезазначеним підприємствам, що підконтрольні ОСОБА_3 , з метою їх обробляння, отримання урожаю сільськогосподарських та садових культур, для подальшої реалізації суб`єктами підприємницької діяльності, що зареєстровані на тимчасово окупованих територіях Запорізької області.

114. Таким чином, Служба безпеки України вказує на те, що діяльність фізичної особи ОСОБА_1 створює реальні та потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, порушує права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводить до окупації території, майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

115. Дослідивши у судовому засіданні наведені вище докази, колегія суддів визнає їх такими, що відповідають визначеним у статтях 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям належності, допустимості, достовірності й достатності.

116. Верховний Суд вважає, що зібрані у цій справі докази підтверджують наявність передбачених законом достатніх правових підстав для застосування санкцій до позивачки відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції» й вказують на дотримання встановленого цим законом порядку застосування санкцій, пропозицію стосовно яких подано належним суб`єктом (Службою безпеки України) за об`єктивного фактичного існування обставин для цього.

117. Вищевказане спростовує аргументи ОСОБА_1 про відсутність обставин, які б відповідно до Закону України «Про санкції» могли зумовити накладення на неї санкцій у спірних відносинах.

118. Окрему увагу колегія суддів звертає на те, що встановлені Службою безпеки України та підтверджені доказами обставини щодо здійснення господарської діяльності підприємством корпоративні права якого належать ОСОБА_1 (50,26% частки статутного фонду) на тимчасово окупованій території, а також використання значної кількості земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що належать ОСОБА_1 , з метою їх обробляння, отримання урожаю сільськогосподарських та садових культур, для подальшої реалізації суб`єктами підприємницької діяльності, що зареєстровані на тимчасово окупованих територіях Запорізької області, створюють пряму загрозу національній безпеці, національним інтересам, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції» зумовлює виникнення у відповідних органів підстав для внесення пропозицій для застосування санкцій, а у РНБО та Президента України для прийняття рішення щодо цього та введення його в дію.

119. Такі висновки Верховний Суд зробив на підставі того, що починаючи з 2014 року й станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин триває збройна агресія Російської Федерації проти України.

120. Указане підтверджується, зокрема, постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», якою схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

121. У цій заяві визнано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму, для блокування українських військових частин.

122. Існування обґрунтованих підозр у використанні вказаних активів та нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 з метою отримання прибутку та подальшого його інвестування в об`єкти нерухомості на тимчасово непідконтрольній Україні території, внаслідок чого сплачують податки, збори, та інші загальнообов`язкові платежі до бюджету Російської Федерації, з якого фінансуються, у тому числі, видатки на оборону та правоохоронні сфери, зумовлює наявність загроз життю та здоров`ю громадян, порушення прав і свобод людини і громадянина тощо.

123. У Держави України відсутній інший дієвий, визначений законом механізм впливу на російський бюджет з метою протидії військовій агресії. Сукупність встановлених фактів протиправної діяльності Фермерського господарства «ЛЮДМИЛА», більшість корпоративних права якого належать ОСОБА_1 (50,26% частки статутного фонду) та використання значної кількість земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що належать ОСОБА_1 , з метою їх обробляння, отримання урожаю сільськогосподарських та садових культур, для подальшої реалізації суб`єктами підприємницької діяльності, що зареєстровані на тимчасово окупованих територіях Запорізької області, свідчить про приховану участь ОСОБА_1 у гібридній війні.

124. З огляду на вказане, Суд переконаний, що за встановлених у цій справі й доведених обставин, які вказують на існування потенційних загроз інтересам держави у сферах національної безпеки та оборони, обмеження, установлені спірним Указом Президента України є такими, що відповідають критерію «необхідність у демократичному суспільстві», оскільки в їх запровадженні та подальшому продовженні існувала нагальна потреба з огляду на визнані факти агресії проти України за відсутності іншого механізму протидії таким загрозам.

125. Щодо доводів позивачки, стосовно того, що спірний Указ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що ОСОБА_1 не може розглядатися як суб`єкт, який здійснює терористичну діяльність, оскільки відповідно до статей 23, 24 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» особи, винні у терористичній діяльності, притягуються до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому цим Законом, Суд звертає увагу на наступне.

127. За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції» нормативними та фактичними підстави для застосування санкцій є дії особи, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

128. При цьому текстуальний виклад пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції» та його граматичне й логічне тлумачення дає підстави виснувати, що дію цього припису закону не обмежено за колом осіб, на що вказує вжите законодавцем у ньому формулювання «інших суб`єктів», а вирішальне значення для застосування санкцій має саме певна діяльність суб`єктів. Інакше кажучи, основним критерієм визначення суб`єкта, до якого можуть бути застосовані санкції, є його діяльність, указана в пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції».

129. Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду вже викладала в постановах від 6 липня 2023 року у справі № 9901/635/18 (спір у якій стосувався, з-поміж іншого, питання можливості застосування до громадянина України санкцій відповідно до Закону № 1644-VII), від 17 грудня 2024 року у справах № 9901/203/21, № 9901/206/21 (спір у яких стосувався, зокрема, питання можливості застосування санкцій до юридичних осіб, що створені та зареєстровані за законодавством України).

130. Отже, для вирішення питання про можливість застосування санкції до певного суб`єкта в контексті пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції» слід з`ясувати, чи створюють його дії реальні та/або потенційні загрози правам та інтересам людини і громадянина, суспільства та держави. До того ж такі права та інтереси слід розглядати в широкому значенні як динамічні поняття, не охоплені конкретним нормативно-правовим визначенням.

131. У постановах від 13 січня 2021 року у справі № 9901/405/19 та від 6 липня 2023 року у справі № 9901/635/18 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що наявність реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону № 1644-VII, безумовно, є оціночним поняттям, а достатність підстав вважати існування такої реальної чи потенційної загрози передбачає певну межу дискреції. При введенні в дію рішення РНБО про такі санкції Президент України як гарант Конституції України, якому народом України надано представницький мандат і якому Конституцією України надано повноваження вводити в дію рішення РНБО, має самостійно оцінити наявність та достатність підстав для введення такої санкції.

132. Судовий контроль за таким рішенням є обмеженим, оскільки суд, з одного боку, не може за Президента України повторно оцінити наявність та достатність підстав для введення таких санкцій у межах його дискреції (що означало б порушення принципу розподілу влади), але з іншого - може перевірити дотримання меж такої дискреції та процедури введення санкцій.

133. У цьому аспекті необхідно враховувати, що Закону України «Про санкції», як про це вже наголошувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 серпня 2024 року у справі № 800/162/16, передбачено механізм реагування на наявні та потенційні загрози національній безпеці, який істотно відрізняється від механізму захисту охоронюваних законом прав та інтересів від кримінально-протиправних посягань та, відповідно, кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень.

134. Санкції в розумінні Закону України «Про санкції» не є видом (формою, засобом, механізмом) відповідальності, оскільки дії, за фактом реалізації яких вони застосовуються до суб`єкта, котрий їх здійснив, у більшості випадків не містять ознак вольового протиправного порушення заборон, визначених відповідним законодавством, для кваліфікації якого необхідно встановити ознаки складу правопорушення. Наявність чи відсутність відповідного вироку та/або порушеного кримінального провадження за ознаками злочину, пов`язаного з посяганням на інтереси національної безпеки, територіальну цілісність, чи подібного до них, не є обставиною, з якою Закону України «Про санкції» пов`язує підстави для застосування санкцій.

135. Інакше кажучи, передбачені Законом України «Про санкції» санкції не є видом покарання чи відповідальності. Вони виконують функції впроваджуваних державою обмежувальних (превентильних / стримувальних) заходів (зокрема, економічного характеру) щодо суб`єктів правовідносин, дії яких створюють реальні та/або потенційні загрози для людини і громадянина, суспільства та держави. Так, підставами для застосування цих обмежувальних заходів можуть стати дії особи, які викликають у відповідних органів влади об`єктивні підозри щодо їх негативного впливу на національні інтереси, національну безпеку, суверенітет і територіальну цілісність України, зокрема, порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

136. Підсумовуючи наведене, Суд зазначає, що передбачені Законом України «Про санкції» санкції можуть бути застосовані до будь-якого суб`єкта (зокрема і громадян України безвідносно до наявності чи відсутності щодо них відповідного вироку та/або порушеного кримінального провадження за ознаками злочину, пов`язаного з посяганням на інтереси національної безпеки, територіальну цілісність, чи подібного до них правопорушення), якщо його дії створюють реальні та/або потенційні загрози правам та інтересам людини і громадянина, суспільства та держави. Відтак ОСОБА_1 є особою, до якої у розумінні статті 3 Закону України «Про санкції» можуть бути застосовані передбачені цим Законом санкції.

137. Стосовно аргументів представника позивачки, щодо того, що під час застосування обмежувальних заходів (санкцій) позивачка мала бути забезпечена правом заперечити проти санкцій, навести свої аргументи із дотриманням певних процедур процесуального права, процедур рівності, якого остання була неправомірно позбавлена.

138. З цього приводу Верховний Суд зауважує, що згаданими вище нормами права врегульовано чіткий порядок застосування санкцій, який передбачає такі етапи: 1) подання ініціатором пропозиції щодо застосування таких санкцій; 2) внесення відповідної пропозиції на розгляд РНБО; 3) прийняття РНБО відповідного рішення; 4) введення такого рішення РНБО в дію Указом Президента.

139. При цьому, законодавством України не передбачено право особи, щодо якої застосовано санкції, приймати участь під час вирішення цього питання, надавати пояснення та бути присутнім під час засідання РНБО.

140. Проте, така особа наділена правом оскаржити рішення РНБО, введене в дію Указом Президента, про застосування санкцій у порядку адміністративного судочинства. Указаним правом позивачка скористалася під час подання цього позову.

141. Щодо пропорційності застосованих санкцій та втручання держави у право мирного володіння майном, Суд звертає увагу на наступне.

142. Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

143. До спірних правовідносин є застосовною й стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

144. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168).

145. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

146. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

147. Положеннями частини сьомої статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди, зокрема, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

148. У спірних правовідносинах втручання держави у право позивачки на мирне володіння своїм майном обумовлено необхідністю захисту загальнодержавних інтересів та невідкладному реагуванні на загрози цим інтересам. Таке право глави держави ґрунтується на положеннях Конституції України та нормах Закону України «Про санкції», а отже є легітимним.

149. Оспорюваний Указ Президента України містить спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), метою застосування яких є невідкладне та ефективне реагування на наявні потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України. Такі санкції за своєю правовою природою є адміністративними (економічними) запобіжними заходами, які мають превентивний характер.

150. У постанові від 13 січня 2021 року в справі № 9901/405/19 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції допускає реалізацію державою права вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Зазначене відповідає вищевказаному припису статті 41 Конституції України.

151. Втручання у право мирного володіння майном позивачки має легітимну мету забезпечити контроль за власністю особи, яка може нести потенційну загрозу національним інтересам України. Вказаний контроль є необхідним для ефективного реагування держави на загрози її безпеці, що підтверджує, зокрема, преамбула Закону України «Про санкції». Зазначена мета відповідає пункту 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

152. Принцип пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законом і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка його зазнала. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між передбачуваною метою та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

153. Суд вважає згадане втручання у право позивачки на мирне володіння майном пропорційним легітимній меті й таким, що не становитиме надмірного тягаря для позивачки. Втручання у право останньої на мирне володіння майном не позбавляє її права власності на таке майно, а лише на певний час обмежує можливість реалізації цього права в Україні. За встановлених обставин несприятливі для позивачки наслідки запроваджених до неї санкцій дозволяють досягнути цілі, на які спрямовані рішення РНБО та Указ № 850/2023.

154. Посилання позивачки на те, що до теперішнього часу відсутній прямо передбачений Законом України «Про Раду національної безпеки і оборони України» один із 2-х нормативно-правових актів, що регулюють порядок діяльності РНБО, всі дії та прийняті за їх результатами рішення з боку цього органу є нелегітимними, Суд не приймає, з огляду на те, що відсутність Регламенту діяльності відповідного органу не може свідчити про нелегітимність рішень органу у якого такий Регламент відсутній.

155. Крім того, Верховний Суд дійшов висновку, що процедура введення санкцій до позивачки порушена не була, ознак порушення меж дискреції Президентом України при вирішенні питання достатності підстав і доказів для введення таких санкцій суд не встановив.

156. Верховний Суд вказує, що доводи позивачки більшою мірою зведені до незабезпечення стосовно нього ефективного державного управління, при цьому саме до відповідача скеровані претензії безпідставного застосування санкцій, без врахування прийняття цього рішення на підставі інформації, наданої ініціатором (СБУ), та обговореної на засіданні координаційного (колегіального) органу (РНБО), що мало наслідком прийняття відповідного рішення.

157. Дотримуючись положень конституційного принципу «розподілу влади», який заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим завданням є здійснення правосуддя, Верховний Суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та інтересів фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

158. З огляду на все вищевикладене, Суд дійшов до висновку, що підстави для визнання спірного Указу протиправним та його скасування відсутні, відтак заявлений позивачкою позов задоволенню не підлягає.

Абзаци 47-55, 70-73 мотивувальної частини цього судового рішення містять службову інформацію.

Керуючись статтями 241-243, 246, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 23 грудня 2023 року № 850/2023 в частині введення в дію пункту 3 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 грудня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05 травня 2025 року.

Головуюча Р. Ф. Ханова

Судді Л. І. Бившева

І. А. Гончарова

І. Я. Олендер

В. П. Юрченко