Справа № 420/22823/24
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/22823/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року, прийнятого в порядку письмового провадження суддею Вовченко О.А. у місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року адвокат Попов Михайло Сергійович в інтересах ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі Відповідач, ГУ ПФУ в Одеській області) в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо не врахування під час призначення пенсії за віком до страхового стажу періоду отримання допомоги по безробіттю з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року, та періодів роботи з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року, та з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу період отримання допомоги по безробіттю з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року, та періоди роботи з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року, з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року та здійснити перерахунок пенсії за віком з 02.06.2024 року.

Вимоги адміністративного позову обґрунтовані протиправною бездіяльністю Відповідача щодо не зарахування до страхового стажу Позивача періодів його роботи, а саме: з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року на час отримання допомоги по безробіттю у Центрі зайнятості Суворовського району м. Одеси; з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року у ТОВ «Міраж ЛТД»: з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року в Акціонерному товаристві Ремонтно-будівельна дільниця «Одесголовпостач» (Центральний район м. Одеси), при призначенні йому з 02.06.2024 року пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, на адвокатський запит представника Позивача щодо надання інформації про причини не зарахування до страхового стажу Позивача спірні періоди роботи, Відповідач листом відмовив у наданні відповідної інформації з огляду на її конфіденційність. В свою чергу, представник Позивача вважає, що Відповідач не зарахувавши до страхового стажу вказані періоди роботи порушив конституційні права Позивача на отримання пенсії за віком у належного розміру.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 року позов задоволено, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо не врахування під час призначення ОСОБА_1 пенсії за віком до страхового стажу: періоду отримання допомоги по безробіттю з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року, та періодів роботи з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року, та з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року;

- зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період отримання допомоги по безробіттю з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року, та періоди роботи з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року, з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року та здійснити перерахунок пенсії за віком з 02.06.2024 року;

- стягнуто з ГУ ПФУ в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн..

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що періоди роботи Позивача з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року, з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року, та з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року неможливо врахувати до страхового стажу у зв`язку із неналежним оформленням трудової книжки, а також через несплату страхових внесків у період з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року. При цьому, апелянт посилається на порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях від 29.07.1993 року № 58.

19.02.2025 року за допомогою системи «Електронний суд» представник Позивача подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому йдеться про законність оскаржуваного судового рішення, прийнятого з урахуванням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а також із повним з`ясуванням усіх обставин, які мали значення для справи. Тому просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, на підставі рішення Суворовського об`єднаного управління ПФУ в м. Одесі №83 від 12.06.2024 року Позивачу з 02.06.2024 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж (повний) 38 років 2 місяці 10 днів.

При цьому, розглянувши подані Позивачем для призначення пенсії за віком документи, Відповідачем не було зараховано до страхового стажу наступні періоди роботи:

- з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року отримання допомоги по безробіттю у Центрі зайнятості Суворовського району м. Одеси;

- з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року у ТОВ «Міраж ЛТД»;

- з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року в Акціонерному товаристві Ремонтнобудівельна дільниця «Одесголовпостач» (Центральний район м. Одеси).

Листом від 09.07.2024 року Відповідач відмовив представнику Позивача у наданні інформації про причини не зарахування до страхового стажу Позивача періоди роботи з огляду на її конфіденційність.

Вважаючи таку бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо не врахування під час призначення пенсії за віком до страхового стажу періоду отримання допомоги по безробіттю з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року, та періодів роботи з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року, та з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року, протиправною, що порушує конституційні права на отримання пенсії за віком у належного розміру, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши справу по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для зарахування до страхового стажу Позивача періоду отримання ним допомоги по безробіттю з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року, та періодів роботи з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року, та з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року. Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, шо право Позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, так як на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність підпису керівника роботодавця, не може бути підставою для виключення певного періоду роботи з трудового стажу, оскільки працівник не може відповідати за правильність, повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків. Відсутність у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації про сплату страхових внесків не є підставою для не зарахування спірного періоду роботи з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року до страхового стажу Позивача при призначенні йому пенсії за віком.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується із висновком суду попередньої інстанції про задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктами 2.6 та 2.9. Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях від 29.07.1993 року № 58, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 року по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 року по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 року по справі № 242/2536/16-а.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 року по справі № 444/2480/16-а.

У той же час, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 року по справі № 234/13910/17 та від 07.03.2018 року по справі № 233/2084/17.

Натомість, наведений порядок підтвердження трудового стажу є обов`язковим в разі відсутності в трудовій книжці відомостей про роботу. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.02.2021 року по справі № 439/905/17.

З огляду на викладене, однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Натомість, Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

При цьому, на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальні недоліки оформлення записів трудової книжки, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства, у даному випадку щодо відсутності назви підприємства в записі про прийняття на роботу.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 року по справі № 687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Верховний Суд у постановах від 28.02.2018 року по справі №428/7863/17, від 24.05.2018 року по справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 року по справі №423/1881/17, від 29.03.2019 року по справі №548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

З наведеного вище вбачається, що не зарахування відповідного періоду роботи лише з підстав відсутності назви підприємства при прийомі на роботу, при вірно заповнених даних про періоди роботи та наявності печатки підприємства, свідчить про надмірний формалізм пенсійного органу, та такі дії пенсійного органу є протиправними.

Разом з цим, щодо доводів Відповідача про те, що у разі відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про сплату страхових внесків за певний період роботи, унеможливлює врахування такого періоду до страхового стажу працівника, колегія суддів враховує наступне.

Як визначено п. 7 ч. 1 ст. 64 Закону № 1058-ІV, територіальні органи пенсійного фонду мають право стягнути з платників страхових внесків несплачені суми страхових внесків.

Більш того, частиною 3 статті 20 Закону № 1058-ІV визначено, що у разі ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за непрямим методом виходячи з оцінки валового доходу та витрат страхувальника, кількості осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, обсягу виробленої (реалізованої) продукції (послуг), суми сплачених ним податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством.

При цьому, колегія суддів враховує, що система персоніфікованого обліку була впроваджена лише з 01.07.2000 року постановою Кабінету Міністрів України № 794 від 04.06.1998 року «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування».

Тобто, застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 року по справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 року по справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 року по справі № 688/947/17, від 30.09.2019 року по справі № 414/736/17, від 23.07.2019 року по справі № 617/927/17, від 09.09.2019 року по справі № 242/5448/16-а, від 31.10.2019 року по справі № 235/7373/16.

Отже, враховуючи підтвердження трудового стажу відповідними записами у трудовій книжці, як громадянин України, Позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Твердження про втручання судом першої інстанції в дискреційні повноваження Відповідача в частині зобов`язання останнього зарахувати до страхового стажу Позивача спірні періоди робити, колегія суддів вважає безпідставним, тому відхиляє їх з огляду на те, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. У разі настання визначених законодавством умов Відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. В межах цієї справи, наявні були законодавчі підстави для зарахування до страхового стажу Позивача спірні періоди роботи, проте Відповідач при призначенні йому пенсії за віком дійшов протилежного висновку та відмовив у зарахуванні відповідного стажу. Відтак, спірні правовідносини не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях Відповідача як суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про протиправну бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо не врахування під час призначення ОСОБА_1 пенсії за віком до страхового стажу: періоду отримання допомоги по безробіттю з 22.03.1993 року по 20.06.1993 року, та періодів роботи з 21.06.1993 року по 07.04.1994 року, та з 07.11.1997 року по 01.08.2000 року.

Щодо доводів скаржника про відсутність правових підстав для відшкодуванню Позивачу за рахунок бюджетних асигнувань пенсійного органу судового збору за подачу позову в сумі 1 211, 20 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Як визначено п.п. 7 та 9 ч. 1 ст. 4 КАС України:

- відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача;

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

В той же час, ч. 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що всі судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зазначено у рішенні від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

В даному випадку, позов було визнано обґрунтованим та задоволено, тому сплачений судовий збір за подачу цього позову, внаслідок його задоволення, підлягає компенсації за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Оскільки, даний спір виник внаслідок бездіяльності саме пенсійного органу через не зарахування до страхового стажу Позивача певних періодів роботи, яке у судовому порядку було визнано протиправною, тому саме за рахунок бюджетних асигнувань пенсійного органу підлягає відшкодуванню Позивачу сплаченого ним судового збору за подачу позову в сумі 1 211, 20 грн. на підставі ч. 1 ст. 139 КАС України.

До того ж, колегія суддів зазначає, що метою стягнення витрат є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Твердження апелянта про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко