Справа № 320/8888/24
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2025 року № 320/8888/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просить суд:

- визнати незаконною та скасувати постанову Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження від 10 листопада 2023 року у виконавчому провадженні №61427043 на підставі п.9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України Про виконавче провадження.

- зобов`язати Білоцерківський відділ державної виконавчої служби Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) закінчити виконавче провадження №61427043 з примусового виконання постанови №52110019 виданої 26.02.2020 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 53191,25 грн. в дохід держави на підставі ч. 8 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження;

- визнати протиправними дії Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 53260,25 грн. в дохід держави під час примусового виконання виконавчого провадження №61427043;

- зобов?язати Білоцерківський відділ державної виконавчої служи у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 53260,25 грн., що були безпідставно стягнуті під час примусового виконання виконавчого провадження №61427043.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідачем протиправно прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №61427043 з примусового виконання постанови №52110019 виданої 26.02.2020 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 53191,25 грн., чим допушено подвійне його стягнення.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив про те, що керуючись ч.3 ст. 40 Закону України Про виконавче провадження, державним виконавцем винесено постанову від 05.03.2020 року про стягнення виконавчого збору в сумі 53191,25 грн. та відкрито виконавче провадження № 61427043. 5 листопада 2020 державним виконавцем винесено постанову про арешт рахунків боржника та відповідно направлено до банків учасників обміну. Згідно повідомлень від 05.11.2020 Акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк та Акціонерне товариство "Універсал Банк" наклали арешт на всі рахунки боржника, що відкриті в банках. 01.03.2023 державним виконавцем виставлено платіжну вимогу № 61427043 та примусово було списано з банківського рахунку боржника грошові кошти у сумі 4282,36 грн. та перераховано до державного бюджету. Також, 9 листопада 2023 року державним виконавцем примусово списано залишок суми боргу у розмірі 48977,89 грн. та 10 листопада 2023 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України Про виконавче провадження.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 26.02.2024 позовну заяву залишено без руху.

Позивач, у строк та спосіб викладений в ухвалі, усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 11.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 20 лютого 2025 року о 14.45 год.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч. 4 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Враховуючи строки розгляду справи, передбачені ч. 4 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що неявка всіх учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами у справі.

20.02.2025 сторони у судове засідання не прибули. До початку судового засідання від представників сторін надійшли письмові клопотання про розгляд позовної заяви в письмовому провадженні.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

6 вересня 2016 року головним державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП №52110019 про примусове виконання виконавчого листа №2/357/297/16 виданого 13.06.2016 Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ "Родовід Банк" в сумі 284 213 грн. з ОСОБА_1 .

Постановою головного державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 4 жовтня 2016 року внесено виправлення до ЄДРВП, ВП №52110019- в графу "резолютивна частина ВД". а саме: змінено внесений запис -"стягнути заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ "Родовід Банк" в сумі 284 213 грн. з ОСОБА_1 " на запис -"стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Родовід Банк" борг в сумі 9775,24 доларів США та 283 559, 93грн., а також судові витрати в розмірі 3654 грн."

Постановою головного державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 4 жовтня 2016 року у межах виконавчого провадження №52110019 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення: 9775,24 доларів США та 287 213,93грн.

22 листопада 2016 року постановою головного державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у межах виконавчого провадження №52110019 оголошено розшук майна боржника.

12 листопада 2019 року старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні №52110019.

26 лютого 2020 року, до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області звернувся стягувач -ТОВ "Вердикт Капітал" про повернення без виконання виконавчого листа №357/628/15-ц.

26 лютого 2020 року старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винесена постанова про повернення стягувачу виконавчого листа №2/357/297/16, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

При цьому, 26 лютого 2020 року старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винесена постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 53 191, 25 грн. в межах виконавчого провадження № 52110019.

5 березня 2020 року старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відкрито виконавче провадження №61427043 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 53191,25 грн.

Постановою старшого державного виконавця від 5 листопада 2020 року накладено арешт на кошти боржника.

4 лютого 2021 року постановою старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) накладено арешт, що належить боржнику ОСОБА_1

21 лютого 2022 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винесена постанова про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Також, постановою головного державного виконавця від 24 листопада 2022 року накладено арешт на грошові кошти позивача

Постановою головного державного виконавця Білоцерківського Відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винесена 14 серпня 2023 року постанова про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій.

10 листопада 2023 року постановою головного державного виконавця Білоцерківського Відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) закінчено виконавче провадження на підставі п.9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження".

Матеріали справи містять платіжну інструкцію №27995 від 6 березня 2023 року про списання з банківського рахунку боржника грошових коштів у сумі 4213 грн., 36 коп.

Разом з тим, 29 червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедал О.О. відкрито виконавче провадження №65929113 з виконання виконавчого листа, виданого 13.06.2016 Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Родовід Банк" за договором кредиту №86/АК-0000.08.2 від 17 березня 2008 року в сумі 9 975,24доларів США та 283 559,93 грн., а також судові витрати в розмірі 3 654 грн.

У цей же день, приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедал О.О. у межах виконавчого провадження №65929113 винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди з ОСОБА_1 у сумі 997,52 доларів США та 28 721,39 гривень.

Також, постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедал О.О. від 29.06.2021 року визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 332,00 грн.

4 квітня 2023 року позивач звернувся до відповідача з заявою про закінчення виконавчого провадження, що підтверджується квитанцією Укрпошти. До заяви були додані копія постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О. про відкриття виконавчого провадження ВП №65929113 від 29 червня 2021 року, копія Постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О. від 29.06.2021 про стягнення 10% від суми заборгованості, як основної винагороди у виконавчому провадженні ВП №65929113

Відповідь на заяву позивача від 4 квітня 2023 року матеріали справи не містять.

Також, представник позивача, звернувся до відповідача з повторною заявою від 13 липня 2023 року про закінчення виконавчого провадження, обґрунтовану подвійним стягненням з позивача плати державному виконавцю та приватному виконавцю з виконання одного й того ж виконавчого документа.

Листом від 31.07.2023 року за №69211 відповідачем повідомлено представника позивача за результатом розгляду його звернення від 13.07.2023 року про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження №61427043.

З такою відповіддю Відповідача Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо незакінчення виконавчого провадження №61427043, та зобов`язати Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) закінчити виконавче провадження №61427043 з примусового виконання постанови №52110019 виданої 26.02.2020 виконавчого збору у розмірі 53 191, 25 грн в дохід держави.

Рішенням Київького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року (справа № 320/39117/23) адміністративний позов ОСОБА_1 до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо незакінчення виконавчого провадження №61427043. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Вищевказане рішення вмотивоване тим, що:

« 3 урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, суд вважає, що оскільки приватним виконавцем Канцедалом О.О. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №357/628/15-ц виданим 13.06.2016 Білоцерківським міськрайонним судом та стягнуто з ОСОБА_1 основну винагороду у визначеному законом розмірі, тому підстави для подальшого стягнення з позивача суми виконавчого збору, який стягнутий в межах виконання цього ж виконавчого документа, відсутні.

Як стало відомо, позивачу незважаючи на розгляд вищевказаної справи в суді, на вимоги законодавства України та правові висновки Верховного Суду, з карткового рахунку позивача 9 листопада 2023 року державним виконавцем було примусово списано залишок суми боргу у розмірі 48977,89 грн. та 10 листопада 2023 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 61427043 згідно п.9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження». Всупереч вимогам частини 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі) підставою для закінчення виконавчого провадження відповідач безпідставно визначив пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону (фактичне повне виконання рішення).

Такі дії відповідача на думку позивача є протиправними, оскільки згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, та рішення Київького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року виконавче провадження № 61427043 підлягає закінченню на підставі ч. 8 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку з цим підлягають і поверненню позивачу безпідставно списані з його рахунку (стягнуті) кошти (виконавчий збір) у сумі 53260, 25 грн.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до статті 1 Закону України Про виконавче провадження від 2 червня 2016 року №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 цього Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону України Про виконавче провадження виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону України Про виконавче провадження кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону України Про виконавче провадження визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів від 2 червня 2016 року №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі також - Порядок №643).

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

VI. Оцінка суду

Предметом спору є правомірність стягнення з позивача як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця за одним і тим же виконавчим документом.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону України Про виконавче провадження виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону України Про виконавче провадження кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону України Про виконавче провадження визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів від 2 червня 2016 року №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі також - Порядок №643).

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Судом встановлено, що за одним і тим же виконавчим документом здійснюється стягнення з позивача як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця.

Суд зазначає, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України Про виконавче провадження спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

При цьому відносно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 звернув увагу на таке.

Закон України Про виконавче провадження містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

У цьому контексті насамперед Верховний Суд зауважив, що означене питання (про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа) полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Це право залежить від того, чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

На відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України Про виконавче провадження регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України Про виконавче провадження свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

На основі цього, Верховний Суд вказав, що з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України Про виконавче провадження, зробивши наступний висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

У такому випадку належний та ефективний спосіб захисту здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України Про виконавче провадження, так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вжиті у ч. 8 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження часові маркери для її застосування: під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі, на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає, то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє зробити висновок, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.

Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України Про виконавче провадження, до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, суд вважає, що оскільки на час відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем (постанова 29.06.2021 ВП№65929113) державним виконавцем не було стягнуто з позивача виконавчий збір (постанова 05.03.2020 ВП№61427043), та беручи до уваги те, шо державним виконавцем виконавче провадження за виконавчим листом №357/628/15-ц виданим 13.06.2016 Білоцерківським міськрайонним судом виконано не було суд вважає, що у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору з позивача.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, постановою головного державного виконавця Білоцерківського Відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 10 листопада 2023 року закінчено виконавче провадження на підставі п.9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладених у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, суд вважає, за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIII. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, таким чином підстави розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження від 10 листопада 2023 року у виконавчому провадженні №61427043 на підставі п.9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України Про виконавче провадження.

Зобов`язати Білоцерківський відділ державної виконавчої служби Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)(, місцезнаходження: 09100, Київська обл. м. Біла Церква, бул. Олександрійський, буд. 94) закінчити виконавче провадження №61427043 з примусового виконання постанови №52110019 виданої 26.02.2020 про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) виконавчого збору в сумі 53191,25 грн. в дохід держави на підставі ч. 8 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження.

Визнати протиправними дії Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 53260,25 грн. в дохід держави під час примусового виконання виконавчого провадження №61427043.

Зобов?язати Білоцерківський відділ державної виконавчої служи у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)(, місцезнаходження: 09100, Київська обл. м. Біла Церква, бул. Олександрійський, буд. 94) повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошові кошти в сумі 53260,25(п`ятдесят три тисячі двісті шістдесят) грн. 25 коп., що були безпідставно стягнуті під час примусового виконання виконавчого провадження №61427043.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Леонтович А.М.