Справа № 405/7536/24
Суддя: Шевченко І. М.
Дата ухвалення: 2025-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 405/7536/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2025 року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючої судді Шевченко І.М.

секретар судового засідання Мишевець Т.І.

позивача ОСОБА_1 , перекладача Хмурої Т.О.

представник позивача, адвоката Гончарова І.О.

представника відповідача Житняка Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в м. Кропивницький в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гончаров Іван Олександрович, до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними дій та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними дій та скасування рішення, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 09.10.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що він проживає в Україні з 2012 року, що підтверджується відмітками у його паспортному документі та відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, має центр життєвих інтересів в Україні, перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України, неодноразово оформлював посвідку на тимчасове проживання на підставі шлюбу, має право на продовження законного перебування в Україні та отримання дозволу на імміграцію із подальшим оформленням посвідки на постійне проживання. Натомість, відповідач своєю бездіяльністю та протиправним рішенням намагається втручатися у його приватне життя та життя його дружини, громадянки України, поставити під загрозу існування сім`ї.

Ухвалою суду від 01.11.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті.

07.11.2024 року представником ЦПМУ ДМС було подано до суду відзив на позовну заяву. В якому заперечено проти позовних вимог ОСОБА_1 . Відповідач вважає рішення обґрунтованим, прийнятим з дотриманням вимог чинного законодавства та просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача, який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити.

Позивач підтримав заявлений позов та просив його зажовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши усі докази по справі і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд дійшов наступного висновку.

09.10.2024 Кропивницьким сектором Центрально-південного міжрегіонального Управління Державної міграційної служби за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів, ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно частини 2 статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн., який позивач сплатив в той же день.

09.10.2024 Кропивницьким сектором Центрально-південного міжрегіонального Управління Державної міграційної служби керуючись статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", стосовно ОСОБА_3 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства із зобов`язанням залишити територію України не пізніше 07.11.2024.

21.10.2022 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» (Постанова № 1202), якою врегулював питання в`їзду, законного перебування в Україні та обміну документів на право проживання у понад встановлені строки іноземцям та особам без громадянства під час воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування, але із обмеженнями щодо громадян російської федерації, на яких дана постанова не розповсюджується.

Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (Постанова № 1232), якою передбачив, що на період дії воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування територіальними органами та підрозділами Державної міграційної служби України зупиняється розгляд заяв громадян російської федерації про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення та обміну посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою та відмовлятимуть у прийнятті нових заяв.

Водночас Постановою № 1232 встановлено, що вказані обмеження не поширюються на громадян російської федерації, які є чоловіком чи дружиною громадянина України, за умови звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24.02.2022 протягом лише 30 днів з дня набрання чинності цією постановою.

Позивач з грудня 2022 року вже не мав права звертатися за обміном посвідки на тимчасове проживання, але до сих пір має право звернутися із заявою про отримання дозволу на імміграцію на підставі перебування у шлюбі понад два роки з громадянкою України відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України Про імміграцію та пункту 4 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 (Постанова № 150). Це прямо дозволяється Постановою № 1232.

14.06.2023 позивач та його дружина звернулися до відповідача, щоб сплатити штраф, на позивача було складено матеріали про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 203 КУпАП, а саме протокол ПР МКВ 001294 та постанову ПН МКВ 000072. Позивач сплатив адміністративне стягнення, це зазначено у постанові.

Того ж дня, стосовно дружини позивача також було складено матеріали про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 17 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та пункт 8 Постанови № 150, та було складено протокол ПР МКВ 001297 та винесено постанову ПН МКВ 001297. Дружина позивача також сплатила адміністративне стягнення, це зазначено у постанові.

Після сплати адміністративних стягнень у нього не було вилучено посвідку на тимчасове проживання, відповідач не роз`яснив йому порядок продовження законного перебування в України та отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач мав та до сих пір має право на продовження свого законного перебування на території України на підставі того, що він перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України Про імміграцію та пункту 4 Постанови № 150. Як вже було зазначено, це також прямо дозволяється Постановою № 1232.

Перевищення позивачем терміну дозволеного перебування в Україні можливо розглядати саме як вчинення дії в стані крайньої необхідності, тобто заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

В умовах воєнного стану в Україні територіальні підрозділи та органи Державної міграційної служби України частіше закривають провадження у справах про адміністративні правопорушення по ст. 203 КУпАП, застосовуючи ст. 247 КУпАП, що може підтвердити відповідач.

Натомість, відповідач двічі притягнув позивача до адміністративної відповідальності за одне й те саме порушення, передбачене ст. 203 КУпАП, та притягнув дружину позивача до адміністративної відповідальності, про що було зазначено раніше.

Також, відповідач наділений дискреційними повноваженнями вирішувати питання про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України згідно положень Постанови № 150 та Порядку розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 363 від 25.04.2012 (Наказ № 363).

Так, відповідач міг та може вирішити питання про продовження строку перебування позивача на території України так як в нього наявна обґрунтована підстава для цього, а саме наявність підстав для оформлення посвідки на тимчасове проживання та право на імміграцію в Україну на підставі того, що він перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України Про імміграцію відповідно до пункту 4 Постанови № 150, але цього виконано не було.

Відповідач може надати публічну інформацію про кількість звернень іноземних громадян, які перебували в Україні незаконно (наприклад, як то позивач) про продовження строку перебування на території України за наявності підстав для оформлення посвідки на тимчасове проживання та право на імміграцію в Україну.

Станом 09.10.2024 позивач мав та дотепер позивач має всі необхідні документи для звернення до територіальних підрозділів та органів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та заявою про надання дозволу на імміграцію.

Відповідно до статей 1, 3, 5 Закону України Про безоплатну правову допомогу, безоплатна правова допомога гарантується державою та спрямована на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення, у тому числі можливість іноземця отримати в повному обсязі доступну і якісну безоплатну правову допомогу.

Відповідно до статті 11 Закону України Про безоплатну правову допомогу, органи виконавчої влади зобов`язані проводити особистий прийом осіб, які потребують безоплатної первинної правової допомоги, з питань, що належать до компетенції відповідного органу виконавчої влади.

Відповідно до положень пункту 10 частини 1 Наказу № 353/271/150, затвердженого Міністерством внутрішніх справ України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Службою безпеки України Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства від 23.04.2012 року (Наказ 353/271/150), після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.

В оскаржуваному рішенні відповідачем зазначено, що позивач з часу закінчення терміну легального перебування на території України, іноземець із заявою про продовження терміну перебування до ДМС України не звертався, клопотання щодо набуття/прийняття громадянства України, оформлення дозволу на імміграцію в Україну не порушував.

Тобто, у протоколах про адміністративні правопорушення, постановах про накладення адміністративних стягнень та рішенні про примусове повернення взагалі не згадується факт того, що позивач перебуває у шлюбі з громадянином України понад 2 роки та має право на звернення із заявою про продовження строку перебування на території України та заявою про надання дозволу на імміграцію.

Відповідач у своєму рішенні вказав, що позивач "прибув в Україну 07.02.2022" та "у бесіді з іноземцем встановлено, що він прибув в Україну, з приватною метою".

Тобто, відповідач не вивчив факти перетинання кордонів позивачем з 2012 року, хоча частина відміток про що міститься у паспортному документі позивача.

Крім того, відповідач має можливість взаємодіяти із Державною прикордонною службою України, зокрема отримувати за запитом інформацію із бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», відповідно до Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 27.09.2022 № 614 (Наказ № 614).

На підставі вищезазначеного можна стверджувати, що відповідач прийняв рішення про примусове повернення позивача без всебічної оцінки, на підставі недостатніх доказів та у порушення законодавства України, чим втрутився у сімейне життя позивача та його дружини, громадянки України, чим спричинив загрозу роз`єднання сім`ї останніх.

Принцип пропорційності означає, що адміністративні рішення та дії повинні перебувати в розумному співвідношенні з цілями, визначеними у законодавстві. Це стосується меж можливих обмежень основних прав людини та громадянина.

Обмеження, які запроваджуються адміністративним рішенням мають бути адекватними конкретній ситуації, яка потребує такого обмеження, тобто перебуває у прийнятному співвідношенні до ваги та значення основного права.

Відповідач на момент винесення оскаржуваного рішення мав дискреційні повноваження щодо того, чи виносити таке рішення, чи ні, адже у статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Закон) зазначається: «1. Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну...». Саме «можуть», а не «мають» бути повернуті, що свідчить про наявність у відповідача дискреційних повноважень щодо прийняття такого рішення, відповідно дана норма покладала на відповідача обов`язок детально проаналізувати та врахувати саме індивідуальні обставини ситуації позивача, застосувавши зокрема принцип пропорційності, що не було виконано.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону та пункту 1.6 Наказу № 353/271/150 іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Із аналізу норм діючого законодавства вбачається, що відповідач має певну свободу, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Наявність у відповідача дискреційних повноважень не звільняє його від обов`язку діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Докази надані суду поза будь-якими сумнівами свідчать про наявність у позивача достатніх підстав для продовження строку його перебування на території України через право на імміграцію в Україну на підставі перебування у шлюбі понад два роки з громадянкою України, але в матеріалах справ відповідача вони відсутні, а зміст оспорюваного рішення не містить належного обґрунтування та мотивації необхідності застосування до позивача примусового повернення.

Оскаржуване рішення винесене на формальних підставах, однак ці формальні підстави вирішують подальшу долю позивача - людини. Рішення суду повинно бути не лише законним, але й справедливим, відповідати критеріям людяності.

Конструкція норм Постанови № 150 та Наказу № 363 дозволяє відповідачу під час вирішення питання про примусове повернення об`єктивно оцінити обставини, чи є підстави для можливого продовження законного перебування іноземця на території України та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Оскаржуваним рішенням порушено право на повагу до сімейного життя та гідності, які закріплено у ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також ст. 28 Конституції України - кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя.

Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України (Кодекс) сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу.

Відповідно до ст.ст. 4-5 Кодексу, кожна особа має право на проживання в сім`ї. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у справі № 820/2262/17 (провадження № К/9901/1650/18), який викладено в постанові від 18.04.2018 року, у якому Суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.09.2022 справі № 280/8987/20.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі "Боррехаб проти Нідерландів", яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції.

Позиція суду ґрунтувалась на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація з країни призведуть до розриву сімейних зв`язків. У наведеній справі, суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі "Боррехаб проти Нідерландів" та у справі "Каплан та інші проти Норвегії", роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом" не має однієїабо кількох законних цілей, зазначенихупункті 2 статті 8, а такожне є "необхіднимудемократичномусуспільстві"длядосягнення такої цілі чи цілей(справа "Йогансен проти Норвегії", п. 52) Піднеобхідністювтручаннямається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, справа "Савіни проти України", п. 47).

Через оскаржуване рішення порушено право позивача на повагу до приватного життя, він позбавлений права на законне перебування та проживання в Україні, яке гарантовано ст.ст. 26 та 28 Конституції України, чинним законодавством та міжнародними зобов`язаннями України.

Так, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України вказано, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Тобто, з метою дотримання принципу верховенства права суб`єкти владних повноважень, приймаючи рішення владно-управлінського характеру, мають належним чином його мотивувати. Мотивація прийняття рішення суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій має оцінюватися судом при здійсненні контролю за виконанням судових рішень.

Відповідачем не було дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві, а саме - принципу пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення відповідача.

А принцип "належного урядування" не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (справа "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (справа "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (справа "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішеннях у справах "Ґаші проти Хорватії" та "Трґо проти Хорватії").

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть відповідач неповно провів перевірку достовірності поданої позивачем інформації, а натомість вдався до припущень, то таке не може створювати для позивача негативні наслідки у вигляді оскаржуваного рішення.

Також слід враховувати, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

У рішенні від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Відповідачем було порушено принцип пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів людини і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення відповідача.

Недослідження відповідачем всіх обставин необхідності прийняття оскаржуваного рішення зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми чинного законодавства.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення вимог.

Керуючись ст.5, 6, 9, 72, 77, 132, 139, 241, 242, 244, 245, 246, 250, 255, 286, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гончаров Іван Олександрович до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними дій та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 09.10.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ).

Рішення в повному обсязі буде виготовлене 05.05.2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції, яким є Третій апеляційний адміністративний суд, протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, , місцезнаходження: 25000, м. Кропивницький, вул. Єгорова, 25 А.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Ірина Миколаївна Шевченко