Справа № 640/11495/22
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Італійської Республіки ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом громадянина Італійської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Італійської Республіки ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просив:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлено наказом від 29.11.2021 за №393;

2) визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.02.2022 №20-22, що оформлено повідомленням про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.07.2022 №40;

3) зобов`язати Державну міграційну службу України в особі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Позов обґрунтовано тим, що при винесенні спірних рішень відповідачем не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки відносно нього відбувається переслідування, та існує ризик для життя, здоров`я чи свободи за ознакою належності до певної групи, та на даний час на території Італії діють певні соціальні групи, що займаюся протиправною діяльністю, до складу яких позивач мав приналежність, тому наявні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

На думку апелянта, судом першої інстанції неповно досліджено всі обставини справи та не враховано того факту, що співпраця позивача з правоохоронними органами є неприйнятним відповідно до внутрішніх негласних правил таких соціальних груп, тому позивач почав отримувати повідомлення з погрозами щодо позбавлення життя, що вказує про наявність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу Державною міграційною службою України зазначено про те, що розбіжності у поясненнях позивача ставлять під сумнів повідомлені ним побоювання повернення до країни громадянської належності та являються неправдоподібними.

Як вказує відповідач, в Італії відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього конфлікту у випадку повернення позивача до Італії.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2021 року громадянин Італійської Республіки ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним спеціалістом сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Редковським А.Ю. складений висновок від 29.11.2021 щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 29.11.2021 №393, відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі висновку головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Редковського А.Ю. від 29.11.2021, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Італійської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.11.2021 №208, відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» повідомлено, що ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме: через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Рішенням Державної міграційної служби України від 18.02.2022 №20-22 відхилено скаргу адвоката Грибової О.О., яка діє в інтересах громадянина Італійської Республіки ОСОБА_1 від 01.12.2021 на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 04.11.2021 № 1054317, на наказ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 29.11.2021 № 393 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Італійської Республіки ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з такими рішеннями та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Італійської Республіки, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадицію відповідним органам, тому підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 частини першої ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 7 Закону №3671-VI визначено вимоги до оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону №3671-VI).

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Даною статтею встановлено, що працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником; орган міграційної служби спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону; у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається й такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України; орган міграційної служби направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; документи, отримані або підготовлені органом міграційної служби під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника; після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини третьої статті 10 вказаного Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

У силу вимог частини п`ятої вказаної статті за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону №3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Як свідчать матеріали справи, громадянин Італійської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Мінео (Італія), за національністю італієць, сповідує християнство (католицизм), громадянин Італійської Республіки, одружений.

З документів, що посвідчують особу, надав копію національного паспорта серії НОМЕР_1 строком дії до 07.11.2026. Прибув до України 21.01.2020 легально, авіасполученням.

20 жовтня 2021 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві та під час співбесіди позивач повідомив, що він побоюється бути вбитим під час відбування покарання у в`язниці в Італії. Вважає, що йому можуть помститись члени кримінального угрупування, проти якого він свідчив.

Під час співбесіди 26.11.2021, повідомив, що з дитинства проживав в Швейцарії, Італії, Франції. Державними або недержавними агентами не переслідувався. Працював легально. Всі побоювання позивача стосуються низки кримінальних справ, по яким він вже отримав вирок суду м. Мілану - по сукупності 11 років 6 місяців ув`язнення. Кримінальні справи, за словами позивача, пов`язані із шахрайськими заявами про викрадення авто, які робили члени кримінального угрупування для отримання незаконним шляхом страхових виплат. Ці автомобілі потім за фальшивими документами відправлялись у треті країни з метою продажу.

За словами позивача ще у 2003 році, півроку тривало слідство відносно нього, де він свідчив проти цього кримінального угрупування, так як, за його словами, вони не надали йому жодної допомоги та в кінці кінців не заплатили йому за надані «послуги» пов`язані із вказаною вище кримінальною схемою. Як наслідок, позивач вважав, що йому нічого не загрожувало за цією справою, оскільки він надав необхідні свідчення та очікував закінчення терміну давності за злочином. Про жодні переслідування не пов`язані з кримінальною справою позивач не повідомляє.

На підтвердження своїх тверджень, позивач надав до територіального органу ДМС фотокопію смс-повідомлень, які він отримав від невідомих осіб з погрозами.

У додаткових поясненнях позивач вказує, що незнайомці звернулися до нього співпрацювати, при цьому вони попередили, якщо він відмовиться, вони не дадуть йому вести власний бізнес.

Таким чином, позивачу довелося приєднатися до організованої злочинної групи, що діє в Італії та здійснювати незаконну діяльність в Мілані, а саме: займатися незаконною торгівлею викраденими автомобілями та шахрайством зі страхування автомобілів.

Водночас, під час співбесіди 26.11.2021 позивач вказує, що мафія звернулась до нього за допомогою, та він не міг їм відмовити, оскільки це було частиною його роботи, окрім того він неодноразово звертався до них за допомогою та не вказав ніяких свідчень, що вони примушували його співпрацювати з ними.

У додаткових поясненнях позивач вказує, що його та декількох інших учасників злочинного угрупування заарештували в 2007 році і розпочалося слідство, а потім суд, який тривав до березня 2019 року. Під час слідства та судового процесу він надав свідчення проти учасників мафії. Він визнав свою вину та хотів розірвати всі зв`язки зі злочинним світом. Він порушив цей кодекс, надавши свідчення, що карається у злочинному світі катуванням і смертю.

Разом з тим, під час співбесіди 26.11.2021 позивач спочатку зазначив, що після 2003 року він повністю розірвав всі стосунки з мафією після 6-річного перебування у слідчому ізоляторі, а надалі стверджує, що перший вирок відносно нього був в 2006 році, а вже в 2019 році коли йому було винесено вирок, він виїхав в Україну з метою придбання нерухомості, мети виїзду з Італії не було.

У той же час, під час співбесіди заявник не зазначив про будь-які погрози чи загрозу його життю, які змусили його залишити Італію.

Вищенаведені суттєві розбіжності у твердженнях позивача ставлять під сумнів повідомлені ним побоювання повернення до країни походження та являються неправдоподібними.

У свою чергу, у відповідності до екстрадиційних матеріалів, позивач знаходиться у розшуку компетентними органами Італійської Республіки для притягнення до відповідальності, оскільки він є одержувачем наказу про виконання S1EP № 108/2020, виданого 27.01.2020 Генеральною прокуратурою при Апеляційному суді м. Мілан, про відбування строку покарання, що складає 11 років 6 місяців.

Шукач захисту визнаний винним відповідно до рішень Апеляційного суду м. Мілан від 13.04.2007 (за співучасть у злочинах з відмиванням грошей, що обтяжується фальсифікацією та приховуванням документів (Мілан 18.07.1999, Турів 24.10.2000)), від 01.09.2016 (співучасть у шахрайстві (Мілан 10.06.2008)) та від 11.03.2019 (злочини скоєні у складі злочинного угрупування, пов`язані із відмиванням грошей, привласненні майна, шахрайське пошкодження застрахованих активів (Мілан, Каорле, Тревільйо, Осіо Сотто, Монті та Галларатс з 23.02.2009 по листопад 2011 року)).

Вказані обставини свідчать про те, що кримінальна справа не містить ознаки переслідування. У даному випадку позивач має саме побоювання, які пов`язані з кримінальним переслідуванням.

Як наслідок, Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 29.11.2021 №393, відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі висновку головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Редковського А.Ю. від 29.11.2021, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Італійської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.11.2021 №208, відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» повідомлено, що ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме: через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з пунктом 5 та 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази мають бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».

Також, згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно п. 37 Керівництва по процедурам і критеріям визначення статусу біженця фраза «цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань» являється ключовою, тобто при встановленні статусу біженця потрібно дати оцінку клопотання прохача, а не міркування про обставини, що склалися у країні його походження.

У той же час, заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності саме через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Італійської Республіки.

Зазначені причини неповернення позивача не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У той же час, екстрадиція сама по собі не становить порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов`язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає й злочинність. Саме тому, в інтересах світового суспільства необхідно, щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. І, навпаки, створення умов для безпечного перебування втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов`язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.

При цьому, Конституція Італійської Республіки передбачає незалежну судову систему, і загалом дотримується незалежності та неупередженості судової системи. Судові процеси є справедливими та публічними, але вони можуть бути відкладені через недостатню кількість суддів або через юридичні маневри. Повідомлень про політичних ув`язнених чи затриманих не надходило.

На даний час, в Італії відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до Італії.

Крім того, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою.

Таким чином, враховуючи наведені позивачем обставини, а також беручи до уваги факти про країну громадянської належності позивача, та оскільки причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необгрунтованість позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Італійської Республіки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко