Справа № 440/14684/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2025-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2025 р. Справа № 440/14684/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, по справі № 440/14684/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, в якій просить суд:

визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України в частині неналежного розгляду Рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 20 листопада 2024 року про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 12 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

зобов`язатиВійськової частини НОМЕР_1 ЗСУ повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 від 20 листопада 2024 року про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами та прийняти рішення за наслідками такого розгляду з урахуванням висновків суду по даній справі /а.с. 1-5/.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.02.2025 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував наявність в Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ затв. Наказом Міністра оборони України №170 ще однієї норми - підпункт 22 додатку 19 до Розділу ХІІ, яка передбачає, що у разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати. Нагальна необхідність для здійснення за матір`ю постійного стороннього догляду підтверджується медичним висновком лікаря ортопеда-травматолога КНП Білоцерківської міської ради "Білоцерківська міська лікарня № 1" від 05.03.2025 року. Також вказує, що відсутність обов`язку підтверджувати потребу у постійному догляді особам з інвалідністю І та ІІ групи обумовлена в першу чергу тим, що відповідлно до Положення №1317 одним із критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями інвалідності І та ІІ групи є потреба особи у постійному сторонньому догляді.

Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти її задоволення заперечував та просив відмовити, вказав, що рішення суду прийняте у відповідності до норм чинного законодавства.

Від представника позивача 29.04.2025 надійшла заява про закриття апеляційного провадження, з огляду на смерть позивача - ОСОБА_1 . На підтвердження вказаних обставин представник надав копію Довідки про причини смерті ОСОБА_1 від 24.04.2025.

Розглядаючи подане представником клопотання, колегія суддів зазначає, що підстави для закриття апеляційного провадження визначені статтею 305 КАС України.

Відповідно до ст. 305 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо:

1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги;

2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;

3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи вищевикладене, підстави для закриття апеляційного провадження визначені ст. 305 КАС України відсутні.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, призваним на військову службу у зв`язку з мобілізацією, оголошеною згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 подав начальнику другої мінометної батареї Другого єгерського батальйону Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України рапорт від 20 листопада 2024 року (вх. №2/17107 від 20 листопада 2024 року) /а.с. 49-зворот - 51/, у якому, посилаючись на норму абзацу 12 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", просив: 1. Поклопотати (довести до відома) перед вищим командуванням про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби на відстані підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, а саме: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу); 2. В разі задоволення його рапорту, надіслати його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_1 за зареєстрованим місцем його проживання. Також у вказаному рапорті зазначено про його небажання продовжувати військову службу та проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю.

До рапорту додано: нотаріально засвідчену копію паспорта ОСОБА_1 ; нотаріально засвідчену копію РНОКПП ОСОБА_1 ; нотаріально засвідчену копію паспорта ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію РНОКПП ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; оригінал Витягу з Держреєстру актів цивільного сталу громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію заяви ОСОБА_2 за № 1365 від 03 жовтня 2024 року; довідку №937 від 11 листопада 2024 року про зареєстрованих у житловому будинку осіб; нотаріально засвідчену копію довідки до кта МСЕК серії АВ №1113345 від 27 травня 2024 року; засвідчену копію виписки до акта огляду Васильківської міжрайонної МСЕК від 27 травня 2024 року; нотаріально засвідчену копію консультативного висновок ортопеда-травматолога КНП Білоцерківської міської лікарні №1 від 10 квітня 2024 року; оригінал медичної довідки лікаря Васильківського ЦПМСД Гогільчиної Т.Ф. від 05 листопада 2024 року; копії індивідуальної програми реабілітації ОСОБА_7 . Васильківської міжрайонної МСЕК №772 від 27 травня 2024 року; оригінал Акта обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 12 листопада 2024 року /а.с. 52-66/.

Листом Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України №1/7660 від 25 листопада 2024 року /а.с. 49/ ОСОБА_1 повідомлено, що військовою частиною НОМЕР_1 розглянуто його рапорт від 20 листопада 2024 року (вх. № 2/17107) про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 12 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону Україна "Про військовий обов`язок і військову службу" та встановлено, що підставою для його звільнення є необхідність здійснення догляду за його матір`ю - ОСОБА_2 , яка є інвалідом 2 групи, проте відомості у висновку медико-соціальної експертної комісії про необхідність постійного догляду відсутні. Таким чином, за наслідками вивчення всіх обставин та матеріалів, відсутні підстави для звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Не погодившись із діями відповідача щодо неналежного розгляду рапорту від 20 листопада 2024 року про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 12 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, щорозглядаючи рапорт позивача про звільнення з військової служби разом із доданими документами, відповідач дійшов правильного висновку, що позивачем не було надано документів, які підтверджують необхідність здійснення постійного стороннього догляду за матір`ю позивача, ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За приписами ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на цей час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за № 2232-XII (далі по тексту також - Закон № 2232-XII).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами 2, 3 ст.1 Закону № 2232-XII передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 6 ст.2 Закону № 2232-XII визначено такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

За змістом пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-XII (станом на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до ч.12 ст.26 Закону № 2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Як встановлено матеріалами справи, позивач, будучи призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, подав рапорт про звільнення його зі служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої та абзацу 12 підпункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону Україна "Про військовий обов`язок і військову службу".

При цьому у рапорті позивач зазначив, що його мати, ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок ураження опорно-рухового апарату, є непрацездатною особою та потребує постійного догляду. Окрім позивача, інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у матері немає.

На підтвердження вказаних обставин позивач до рапорту додав: нотаріально засвідчену копію паспорта ОСОБА_1 ; нотаріально засвідчену копію РНОКПП ОСОБА_1 ; нотаріально засвідчену копію паспорта ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію РНОКПП ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; оригінал Витягу з Держреєстру актів цивільного сталу громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 ; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; нотаріально засвідчену копію заяви ОСОБА_2 за № 1365 від 03 жовтня 2024 року; довідку №937 від 11 листопада 2024 року про зареєстрованих у житловому будинку осіб; нотаріально засвідчену копію довідки до кта МСЕК серії АВ №1113345 від 27 травня 2024 року; засвідчену копію виписки до акта огляду Васильківської міжрайонної МСЕК від 27 травня 2024 року; нотаріально засвідчену копію консультативного висновок ортопеда-травматолога КНП Білоцерківської міської лікарні №1 від 10 квітня 2024 року; оригінал медичної довідки лікаря Васильківського ЦПМСД Гогільчиної Т.Ф. від 05 листопада 2024 року; копії індивідуальної програми реабілітації ОСОБА_7 . Васильківської міжрайонної МСЕК №772 від 27 травня 2024 року; оригінал Акта обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 12 листопада 2024 року.

Матеріалами справи підтверджується, що рапорт позивача від 20 листопада 2024 року був розглянутий у встановлений законодавством строк та вирішений по суті порушеного в ньому питання, про що позивача повідомлено листом військової частини НОМЕР_1 № 1/7660 від 25 листопада 2024 року.

Згідно наданої відповіді підставою для відмови у задоволенні рапорту та у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої та абзацу 12 підпункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону Україна "Про військовий обов`язок і військову службу" стало ненадання позивачем документів, які підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за його матір`ю, а саме: висновку медико-соціальної експертної комісії про необхідність постійного догляду.

Матеріали справи не містять документів, які могли б підтвердити необхідність надання ОСОБА_2 саме постійного догляду.

Поняття сторонній догляд не є тотожним поняттю постійний догляд, адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. В свою чергу, поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком. При цьому підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що підставою для звільнення є саме необхідність здійснення постійного догляду. Крім того, суд зауважує, що абзац 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23.

Доводи апелянта про те, що у разі якщо в особи наявна інвалідність І чи ІІ групи, то вона беззаперечно потребує постійного стороннього догляду, спростовуються наступним.

Згідно із довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №1113345 від 27 травня 2024 року /а.с. 61-зворот/ та Випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №1113345 від 27 травня 2024 року /а.с. 62/ ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності з 27 травня 2024 року, причина інвалідності загальне захворювання з УОРА, інвалідність встановлена довічно, висновок про умови і характер праці непрацездатна, рекомендації нагляд та лікування в травматолога.

Жодного висновку про систематичність, чи іншу періодичність такого догляду, у висновку МСЕК, зазначеному у довідці АВ № 1113345 від 27 травня 2024 року, немає, тоді як підставою для звільнення з військової служби, визначеною підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є «постійний догляд», який передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд який надається без будь-якого часового обмеження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Одночасно суд апеляційної інстанції зазначає, що судовим розглядом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Довідкою про причини смерті від 24.04.2025 № 1393м/907д.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, зокрема, у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України, в спірних правовідносинах відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 319, оскільки судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; пу. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2025 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника позивача про закриття апеляційного провадження - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.02.2025 по справі № 440/14684/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов