Справа № 280/9669/24
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

05 травня 2025 року Справа № 280/9669/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В. розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до - Військової частини НОМЕР_1

до - Військової частини НОМЕР_2

про визнання протиправною дію або бездіяльність військової частини та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17.10.2024 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач 1) до Військової частини НОМЕР_2 (далі по тексту відповідач 2), в якій позивач просить суд:

- витребувати від Військової частини НОМЕР_2 наступні докази:

Належним чином засвідчену копію картки особового рахунку військовослужбовця по формі визначеній в Додатку 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджених наказом Міністерства оборони України 22 травня 2017 року № 280 за період проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , в частині коли остання знаходилась на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 ;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення (виходячи із щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою та індексації грошового забезпечення) за 4 повних календарних років служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення (виходячи із щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою та індексації грошового забезпечення) за 4 повних календарних років служби, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та 08.07.2022 її було звільнено з військової служби відповідно до частини 5 пункту 3 підпункту «г» ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або з інших поважних причин (військовослужбовці які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років). Позивач зазначає, що під час звільнення з Військової частини НОМЕР_1 , останній повинен був виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% його місячної зарплати за 4 роки служби. Вважає, що до цієї суми мали включити всі основні та додаткові виплати (крім премій) за останньою посадою, а також індексацію зарплати. Позивач стверджує, що відповідач-1 протиправно не здійснив нарахування та виплату зазначеної допомоги у належному розмірі. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 22.10.2024 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою витребувано від відповідача-2 додаткові докази, а саме: належним чином засвідчену копію картки особового рахунку військовослужбовця по формі визначеній в Додатку 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджених наказом Міністерства оборони України 22 травня 2017 року № 280 за період проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , в частині коли остання знаходилась на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідач-1 подав до суду відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив, про відсутність протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 стосовно ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, як це передбачено частиною 2 статті 15 Закону України № 2011-XII. Відповідно, у відповідача-1 відсутні правові підстави для нарахування та здійснення виплати вказаної допомоги позивачу, оскільки положеннями Закону України № 2011-XII, Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 1 № 260 (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, проте вимога щодо 10 років календарної служби для виплати ОГД містилася і в Інструкції № 425), встановлено вимогу щодо наявності 10 років саме календарної вислуги для отримання такої одноразової грошової допомоги. Водночас, як вбачається зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.07.2024 № 44, календарна вислуга позивача становить лише 4 роки 2 місяці 0 днів. Відтак, в задоволенні позову просить відмовити.

28.10.2024 представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 не надала контраргументів щодо посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 11.04.2018 у справі № 806/2104/17 та від 24.11.2020 у справі № 822/3008/17. Згідно з цими правовими висновками, обов`язковою умовою для виникнення права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги на підставі частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність вислуги десять років і більше. Також вказано, що Військова частина НОМЕР_1 не оспорює факту виплати індексації грошового забезпечення позивачу протягом періоду проходження ним військової служби. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачем-2 подано заперечення на позовну заяву, де вказано, що Військова частина НОМЕР_1 здійснювала нарахування грошового забезпечення позивачу, тоді як військова частина НОМЕР_2 фактично проводила виплати на підставі документів, наданих НОМЕР_1 . Однак на поточний момент військова частина НОМЕР_1 більше не перебуває на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 , яка, відповідно, не є розпорядником її коштів. Отже звернення позивача з даним предметом спору до військової частини НОМЕР_2 є не обґрунтованим, оскільки військова частина НОМЕР_1 виключена з фінансового забезпечення військової частини НОМЕР_2 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, керуючись обставинами, викладеними у запереченнях військової частини НОМЕР_2 .

11.11.2024 від відповідача-1 надійшли додаткові пояснення, де вказано, Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення позивача з військової служби в особливий період та під час дії воєнного стану на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України № 2232-XII унеможливлює застосування положень частини другої пункту 2 статті 15 Закону України № 2011-XII, а отже, і виплату одноразової грошової допомоги при звільненні. Додатково наголошує, що позивачу не передбачено виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням зі служби за вказаною підставою, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити цю допомогу з урахуванням індексації грошового забезпечення та одночасною компенсацією податку на доходи фізичних осіб. Це пояснюється тим, що зазначені вимоги є похідними від основної вимоги щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги.

14.11.2024 від відповідача-2 надійшли витребувані судом документи.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

Позивач проходила військову службу Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 44 від 08.07.2022, позивачу було звільнено з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позивачем направлено адвокатський запит №178 від 01.10.2024 про протиправне ненарахування та невиплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби. Позивач вважає, що розмір такої допомоги мав становити 50 відсотків місячного грошового забезпечення, розрахованого на підставі щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення (за винятком винагород) за останньою займаною посадою, з урахуванням індексації грошового забезпечення, за чотири повних календарних роки служби.

Згідно з листом № 1449 від 02.10.2024, військова частина НОМЕР_1 надала частину запитуваних документів та відомостей.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправні дії та бездіяльність щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та індексації грошового забезпечення позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі по тексту Закон України № 2232-XII) здійснюється правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Приписами частини першої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону України № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: 1) у мирний час: 2) під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): 3) з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) (пункт 3 частини п`ятої статті 26 доповнено підпунктом «г» згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» від 01.04.2022 № 2169-IX: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

Відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України № 2011-ХІІ (у редакції, яка діяла на дату звільнення позивача з військової служби) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до пункту 2 частини 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, яка діяла на дату звільнення позивача з військової служби) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 календарних років і більше - які звільняються з військової служби: через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не виявили бажання продовжувати військову службу).

Кабінет Міністрів України ухвалив постанову від 12.06.2013 № 413 (далі по тексту - Постанова Кабінету міністрів України № 413), якою - на виконання положень статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ, статті 106 Кодексу цивільного захисту України, пункту 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 № 470, пункту 28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29.10.2012 № 618 - затвердив Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (далі по тексту - Перелік № 413).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);

укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;

хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;

неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);

довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.

У справі № 140/1143/23 Верховний Суд, аналізуючи положення пункту 2 (абзаци перший, другий) статті 15 Закону України № 2011-ХІІ у взаємозв`язку із підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ зауважив на тому, що стаття 26 Закону України № 2232-ХІІ пов`язує підстави для звільнення з військової служби з видами військової служби (частина шоста статті 2 Закону України № 2232-ХІІ) та умовами (періодами) її проходження.

Позаяк для цілей звільнення з військової служби стаття 26 Закону України № 2232-ХІІ чітко відокремлює підстави для звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану від підстав для звільнення військовослужбовців зі служби під час дії особливого періоду, то є достатні підстави вважати, що й виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються зі служби, має зв`язок (залежність) як з нормативною підставою, за якою звільнений військовослужбовець, так і з умовами (обставинами), за яких військовослужбовець реалізував своє право на звільнення зі служби.

Верховний Суд у справі № 140/1143/23 дійшов висновку, що звільнення позивача через «сімейні обставини» (тобто коли «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років»; абзац десятий підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ) не підпадає під дію абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону України № 2011-ХІІ.

У цьому аспекті суд касаційної інстанції зауважив, що текстуальний виклад тих норм статті 26 Закону України № 2232-ХІІ, які передбачають можливість звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, є бланкетним, адже в них подається посилання на підзаконний нормативний акт Кабінету Міністрів України (Постанову Кабінету Міністрів України №413), в якому мають бути визначені ті умови (причини, обставини), за яких військовослужбовець може реалізувати своє право на звільнення зі служби.

Зокрема, підстава для звільнення зі служби, про яку йде мова, передбачена: у підпункті «в» пункту 3 частини другої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 1 частини шостої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ. Прикметно те, що звільнення з цих підстав з військової служби не пов`язується з особливим періодом та/або воєнним станом (що має пояснення, коли зіставити ці підстави з датою ухвалення Постанови Кабінету Міністрів України № 413, а також редакцією абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону України № 2011-XII, яка діяла на дату звільнення позивача у справі № 140/1143/23 26.08.2022).

Інша правова ситуація з підставами для звільнення з військової служби через «сімейні обставини або інші поважні причини», які передбачені, зокрема, у підпункті «г» пункту 1, підпункті «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 2, підпункті «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ, у підпункті «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ і які якраз стосуються особливого періоду та воєнного стану. Як можна побачити, текстуальний виклад цих нормативних підстав в названій статті Закону не має посилання на акт Кабінету Міністрів України чи інший нормативний (підзаконний) акт, який містив би «частину» норми, якої бракує [в законі]; натомість «сімейні обставини або інші поважні причини», які дозволяють військовослужбовцеві звільнитися з військової служби під час дії особливого періоду або під час дії воєнного стану, визначені (в цій частині) безпосередньо у тексті Закону.

З уваги на такий спосіб викладу юридичної норми у перелічених у цьому абзаці постанови структурних частинах статті 26 Закону України № 2232-ХІІ колегія суддів виснувала, що не було приводу в цій частині для застосування Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №413, як, власне, («бланкетної») умови для звільнення зі служби (зокрема, відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ), а звідси - для застосування частини другої пункту 2 статті 15 Закону України № 2011-XII (у редакції, яка діла на дату звільнення з військової служби) в цілях виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (яка якраз пов`язувалася з підставами, визначеними у згаданій Постанові Кабінету Міністрів України № 413).

Позивач звільнена з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України № 2232-ХІІ через сімейні обставини або інші поважні причини якщо військовослужбовець не виявив бажання продовжувати військову службу: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Тож правове регулювання спірних правовідносин у цій справі відповідає правовому регулюванню правовідносин у справі № 140/1143/23, висновки у якій підлягають врахуванню до обставин даної справи.

За позицією Верховного Суду у справі №140/1143/23 норми Закону України № 2232-ХІІ (стаття 26) визначають можливість звільнення військовослужбовців з військової служби як через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, так і через сімейні або інші поважні причини, перелік яких визначено самим Законом України № 2232-ХІІ.

При цьому, положення абзацу 2 частини другої статті 15 Закону України № 2011-XII передбачають нарахування і виплату одноразової грошової допомоги, якщо звільнення відбулось через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, беручи до уваги, що звільнення позивача зі служби відбулося за підставою, встановленою Законом України № 2232-XII, а не тими, що визначені Постановою Кабінету Міністрів України № 413, дія пункту 2 статті 15 Закону України № 2011-XII щодо виплати одноразової грошової допомоги на позивача не поширюється.

Також, вказані висновки підтримано також у Постанові Верховного суду від 06.12.2024 по справі № 240/12225/23.

Таким чином, враховуючи наведене, встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позивач не має права на виплату грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а отже вимоги не підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що чинним законодавством не передбачено виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за підставою, застосованою до позивача, суд констатує відсутність правових підстав для задоволення її вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання здійснити нарахування і виплату такої допомоги. Вимоги щодо врахування індексації грошового забезпечення та компенсації сум податку на доходи фізичних осіб є похідними від основної вимоги про виплату одноразової грошової допомоги, яка не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю відповідного правового регулювання у даному випадку. Таким чином, задоволення похідних вимог є неможливим.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною дію або бездіяльність військової частини та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано суддею 05 травня 2025 року.

Суддя Р.В. Сацький