Справа № 120/5120/25
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

05 травня 2025 р. Справа № 120/5120/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету про визнання протиправним та скасування рішення

в с т а н о в и в :

15.04.2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийнятого Виконавчим комітетом Вінницької міської ради рішення від 16.01.2025 № 140 «Про затвердження акту комісії та демонтаж торгового павільйону за адресою: вул. Дениса Бабія вул. Олександра Довженка (біля буд. №40) у м. Вінниці».

Ухвалою суду від 21.04.2025 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

01.05.2025 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову, у якій просить:

- зупинити дію рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 16.01.2025 № 140 «Про затвердження акту комісії та демонтаж торгового павільйону за адресою: вул. Дениса Бабія вул. Олександра Довженка (біля буд. №40) у м. Вінниці» до моменту набрання законної сили рішення у вказаній справі;

- заборонити Виконавчому комітету Вінницької міської ради, комунальному підприємству «Вінницька спеціалізована монтажно-експлуатаційна дільниця з організації дорожнього руху», та будь-яким іншим особам вчиняти дії направленні на демонтаж торгового павільйону за адресою: вул. Дениса Бабія вул. Олександра Довженка (біля буд. №40) у м. Вінниці.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, представник позивача зазначив, що відповідно до п. 2.1. рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 16.01.2025 № 140 «Про затвердження акту комісії та демонтаж торгового павільйону за адресою: вул. Дениса Бабія вул. Олександра Довженка (біля буд. №40) у м. Вінниці» рекомендовано позивачу виконати демонтаж і привести земельну ділянку в стан придатний для подальшого використання в термін до 01.05.2025 року, а згідно п. 2.2 цього ж рішення у разі невиконання п.2.1., департаменту міського господарства Вінницької міської ради сприяти відключенню торгового павільйону від інженерних мереж 01.05.2025 року та в разі не виконання рішення призначити уповноважену особу на виконання демонтажу комунальне підприємство «Вінницька спеціалізована монтажно-експлуатаційна дільниця з організації дорожнього руху», термін проведення демонтажу до 01.06.2025 року.

Таким чином, представник позивача вважає, що існує реальна загроза того, що починаючи з 01.05.2025 року знесення магазину можливе в будь-який час у примусовому порядку шляхом демонтажу елементів благоустрою, що може істотно ускладнить чи навіть унеможливить ефективний захист і поновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, що є підставою для забезпечення позову відповідно до п.1 ч.2 ст. 150 КАС України.

02.05.2025 року представник відповідача подала заперечення на заяву про забезпечення позову, у яких просить у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Визначаючись щодо наявності підстав для забезпечення позову, суд виходить із наступного.

Положеннями частини 1 статті 150 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частиною 2 статті 150 КАС України передбачено що, забезпечення позову допускається до пред`явлення позову, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Як передбачено частиною першою статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (ч. 2 ст. 151 КАС України).

За приписами ч.ч. 4 - 6 статті 154 КАС України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Отже, системний аналіз наведених норм дає підстави дійти таких висновків, що під час розгляду заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятими Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Одночасно заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням положень статті 150 КАС України.

Отже, під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Щодо посилань представника позивача на наявність ознак очевидної протиправності оскаржуваного рішення відповідача, як на підставу для вжиття заходів забезпечення позову, суд зазначає таке.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Безумовно, рішення чи діяння суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення (діяння) можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які заявник оцінює негативно. Проте відповідно до статті 150 КАС зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Сам собою факт прийняття суб`єктом владних повноважень рішень, які стосуються прав та інтересів заявника, та обмежують його діяльність, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду.

Суд звертає увагу на те, що фактичні обставини справи, зокрема, встановлення правомірності чи неправомірності (протиправності) оскаржуваних рішень підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.

З огляду на викладене суд не встановив підстав для забезпечення позову з мотивів очевидної протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, що призводить до порушення прав, свобод та інтересів заявника.

Щодо посилань представника позивача на те, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, суд зазначає таке.

У постанові від 25.04.2023 року у справі № 380/10756/22 Верховний Суд констатував відповідність вжитих заходів забезпечення позову меті застосування такого інституту, спрямованості таких заходів на попередження можливих невідворотних негативних наслідків для прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, за захистом яких він звернувся до суду позовом і відновлення яких, у разі незастосування відповідних заходів, буде неможливим або значно ускладненим, з предметом спору і вимогами, які заявляються позивачем, а також те, що вказані заходи не порушують прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Крім того, колегія суддів у вищевказаній справі звернула увагу на висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладені у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 1840/2909/18, у якій предмет спору стосувався оскарження рішень органу місцевого самоврядування щодо звільнення земельних ділянок від незаконно встановлених тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, їх знесення. У цій справі Верховний Суд зазначав, що оскільки предметом оскарження у цій справі було рішення відповідача про демонтаж тимчасової споруди, у якій позивач здійснював підприємницьку діяльність, то наявні підстави вважати, що реалізація такого рішення могла істотно ускладнити виконання судового рішення, а тому визнав, що суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано прийняли рішення про забезпечення позову. Крім того, колегія суддів зауважила, що вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення, не є вирішенням спору по суті й не свідчить про фактичний дозвіл на розміщення тимчасових споруд без дотримання норм у сфері архітектури та містобудування.

Варто звернути увагу й на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 жовтня 2021 року у справі № ЗД/380/67/20, у подібних правовідносинах, де предметом спору як і у справі, що розглядається, охоплювалось схоже за змістом рішення органу місцевого самоврядування про демонтаж тимчасової споруди на території міста Львова.

У зазначеній вище постанові Верховий Суд за обставин і обґрунтувань, подібних до тих, які наявні у справі, що розглядається, проаналізувавши положення процесуального закону з питання застосування інституту забезпечення позову, наголошував на існуванні очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, оскільки дії по демонтажу тимчасової споруди призведуть до значних фінансових витрат позивача. Зазначені обставини суттєво ускладнюють відновлення прав позивача та вказують на загрозу унеможливлення захисту його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі.

Судом з`ясовано, що пунктом 2 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 16.01.2025 року № 140 «Про затвердження акту комісії та демонтаж торгового павільйону за адресою: вул. Дениса Бабія вул. Олександра Довженка (біля буд. №40) у м. Вінниці» вирішено демонтувати торговий павільйон за адресою: вул. Дениса Бабія вул. Олександра Довженка (біля буд. №40) у м. Вінниці».

Відповідно до ч. 4 ст. 150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову представник позивача відзначає, серед іншого, що визначений в оскаржуваному рішенні термін демонтажу тимчасових споруд спливає раніше, ніж завершиться розгляд справи, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі та забезпечити ефективний захист та поновлення порушених прав.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу рекомендовано виконати демонтаж і привести земельну ділянку в стан придатний для подальшого використання в термін до 01.05.2025 року, а згідно п. 2.2 цього ж рішення у разі невиконання п.2.1., департаменту міського господарства Вінницької міської ради сприяти відключенню торгового павільйону від інженерних мереж 01.05.2025 року та в разі не виконання рішення призначити уповноважену особу на виконання демонтажу комунальне підприємство «Вінницька спеціалізована монтажно-експлуатаційна дільниця з організації дорожнього руху», термін проведення демонтажу до 01.06.2025 року.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради прийнято 16.01.2025 року і позивач у визначений цим рішенням термін добровільно не здійснив демонтаж тимчасової споруди, у зв`язку із незгодою з рішенням відповідача і оскарження рішення в судовому порядку, то термін демонтажу уповноваженим відповідачем органом спливає 01.06.2025 року.

Оскільки провадження у цій справі відкрито 21.04.2025 року, то об`єктивно розгляд справи з прийняттям рішення по суті і набрання судовим рішенням законної сили відбудеться за межами визначених оскаржуваним рішенням відповідача від 16.01.2025 року № 140 термінів та у разі виконання його забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде ускладненим або неможливим.

За цих обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача та забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 16.01.2025 року № 140 «Про затвердження акту комісії та демонтаж торгового павільйону за адресою: вул. Дениса Бабія вул. Олександра Довженка (біля буд. №40) у м. Вінниці» до моменту набрання законної сили рішення в адміністративній справі №120/5120/25, що є достатнім способом захисту у даній справі та поглинає в собі заборону щодо вчинення дій спрямованих на демонтаж споруди за вказаною адресою.

Так, згідно п. 5 ч. 3 ст. 151 КАС України, не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Тому вимога у даній заяві про заборону Виконавчому комітету Вінницької міської ради, комунальному підприємству «Вінницька спеціалізована монтажно-експлуатаційна дільниця з організації дорожнього руху», та будь-яким іншим особам вчиняти дії направленні на демонтаж торгового павільйону за адресою: вул. Дениса Бабія вул. Олександра Довженка (біля буд. №40) у м. Вінниці - задоволенню не підлягає.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" (заява № 11901/02) засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Доран проти Ірландії" (Doran v. Ireland, № 50389/99) поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав на те, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Тому обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На переконання суду, вказаний спосіб забезпечення позову відповідає критерію адекватності та ефективності у ситуації, що склалась, а також гарантуватиме можливість поновлення порушених прав позивача та виконання судового рішення у майбутньому, у разі задоволення позову.

Суд зауважує, що забезпечення позову не є вирішенням спору по суті, а вжиті заходи забезпечення позову є тимчасовими, діють до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі або їх скасування та є необхідними для запобігання негативних наслідків для позивача до ухвалення судового рішення, які можуть в подальшому унеможливити виконання рішення суду, якщо його буде ухвалено на користь позивача.

З урахуванням вищевикладених мотивів та встановлених судом, на підставі поданих позивачем доказів, обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 156, 248, 256, 294 КАС України, -

у х в а л и в :

Заяву про забезпечення позову задовольнити частково.

Зупинити дію рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 16.01.2025 року № 140 «Про затвердження акту комісії та демонтаж торгового павільйону за адресою: вул. Дениса Бабія вул. Олександра Довженка (біля буд. №40) у м. Вінниці» до моменту набрання законної сили рішення в адміністративній справі №120/5120/25.

В іншій частині заяви відмовити.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя Дончик Віталій Володимирович