Справа № 420/39618/24
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) про стягнення грошових коштів у сумі 192947 грн. 85 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення,-

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 кошти в сумі 192947 грн. 85 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Згідно рапорту тимчасово виконуючого обов`язки командира 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 (вх. № 15875 від 26.05.2024р.) стало відомо, що відповідач з 14.05.2023р. перебував на лікуванні у Військовій частині НОМЕР_4 у АДРЕСА_1 та був виписаний 11.07.2023р. Відповідач після лікування повинен був повернутися до тимчасового пункту дислокації Військової частини, але по теперішній час не прибув. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.05.2024р. № 1996 було призначено службове розслідування, в ході якого отримано повідомлення від командира Військової частини НОМЕР_4 від 08.05.2024р., в якому зазначено, що військовослужбовець ОСОБА_1 за період з 14.05.2023р. до теперішнього часу на стаціонарному лікуванні не перебував та за допомогою не звертався. У ході проведення службового розслідування встановлено, що згідно довідки-розрахунку фінансово-економічної служби № 2479/ФЕС Військовою частиною НОМЕР_4 здійснено переплату грошового забезпечення відповідачу у розмірі 192947 грн. 85 коп. у зв`язку з виявленням факту не прибуття на лікування та не повернення до Військової частини солдата ОСОБА_1 , вчинене в умовах правового режиму воєнного стану.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.01.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №420/39618/24 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі 192947 грн. 85 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення.

Відзив на позовну заяву до суду не надходив. На адресу суду повернулась судова кореспонденція, яка направлялась відповідачу за місцем реєстрації, з відміткою поштового відділення: «адресат відсутній за вказаною адресою».

За приписами ч. 11 ст.126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Сержанта ОСОБА_1 відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2023р. №60 зараховано у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 та з 04.03.2023р. зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.03.2023р. № 68 сержант ОСОБА_1 призначений на посаду командира бойової машини командира 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_5 механізованого батальйону, вважався таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.05.2023р. № 138 солдата військової служби ОСОБА_1 , командира 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_5 механізованого батальйону направлено на лікування до Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.07.2023р. № 194 сержант ОСОБА_1 призначений на посаду командира бойової машини командира 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 8 механізованої роти НОМЕР_6 механізованого батальйону.

Згідно рапорту тимчасово виконуючого обов`язки командира 3 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 (вх. № 15875 від 26.05.2024р.), ОСОБА_1 з 14.05.2023р. перебував на лікуванні у Військовій частині НОМЕР_4 у АДРЕСА_1 та був виписаний 11.07.2023 р. та повинен був повернутися до тимчасового пункту дислокації військової частини, але по теперішній час не прибув.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 26.05.2024 року №1996, було призначено службове розслідування з метою уточнення причин та умов, що призвели до неповернення з лікувального закладу, а також встановлення ступеня вини військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

У ході службового розслідування було отримано повідомлення від командира Військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_3 від 08.05.2024 року № 1623, в якому зазначено, що військовослужбовець Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період з 14.05.2023р. до теперішнього часу на стаціонарному лікуванні не перебував та за допомогою не звертався.

У ході проведення службового розслідування встановлено, що згідно довідки-розрахунку фінансово-економічної служби № 2479/ФЕС Військовою частиною НОМЕР_4 здійснено переплату грошового забезпечення відповідачу у розмірі 192947 грн. 85 коп. у зв`язку з виявленням факту не прибуття на лікування та не повернення до Військової частини солдата ОСОБА_1 , вчинене в умовах правового режиму воєнного стану.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2024 року №3174 «Про результати службового розслідування за фактом неповернення з лікування солдата ОСОБА_1 » за фактом неповернення з лікування сержанта ОСОБА_1 з лікування, сержанта ОСОБА_1 , колишнього командира бойової машини командира 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 8 механізованої роти НОМЕР_6 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 визнано таким, що 15.05.2023 р. не прибув на лікування до Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_1 ), не повернувся до місця тимчасового розташування 2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу населеного пункту АДРЕСА_1 та відсутній на військовій службі по теперішній час.

Пунктами 3-4 вказаного наказу начальнику фінансово-економічної служби головному бухгалтеру Військової частини НОМЕР_1 на підставі п. 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. № 260, призупинено нарахування та виплату грошового забезпечення сержанту ОСОБА_1 з 15.05.2023 р. (день неприбуття на лікування та неповернення до військової частини). Крім того визначено не виплачувати ОСОБА_1 премію за період з 15.05.2023р. по 31.12.2023р.

Вказаним наказом визначено вжити заходів щодо стягнення з сержанта ОСОБА_1 , колишнього командира бойової машини командира 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 8 механізованої роти НОМЕР_6 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 безпідставно нарахованого грошового забезпечення у розмірі 192947 грн. 85 коп.

Згідно довідки тимчасово виконуючого обов`язки начальника фінансово-економічної служби головного бухгалтера Військової частини НОМЕР_1 , підполковника ОСОБА_4 , загальна сума заборгованості за період з 01.10.2023р. по 31.12.2023р. складає 192947 грн. 85 коп.

Відповідачем заборгованість не сплачено, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).

Приписами частини першої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Згідно із статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII).

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до пункту 15 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується (окрім іншого) за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Так, частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом частини першої статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

За змістом частин першої - третьої статті 3 вказаного Закону підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

В силу вимог пункту 4 частини 1 статті 6 Закону особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.

Законодавство передбачає виключні випадки повернення набутих особою платежів, у тому числі, заробітної плати та/або грошового забезпечення, а однією із них є те, що ця виплата є результатом недобросовісності з боку набувача.

Матеріалами справи підтверджується, що 15.02.2023 р. відповідач не прибув на лікування до Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_1 ), не повернувся до місця тимчасового розташування 2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу населеного пункту АДРЕСА_1 та відсутній на військовій службі по теперішній час

Отже, дії відповідача призвели до отримання без належних правових підстав коштів у вигляді грошового забезпечення в розмірі 192947 грн. 85 коп., а отже за змістом зобов`язань, що виникають внаслідок збереження або набуття майна без достатньої правової підстави у позивача виникло право на повернення безпідставно отриманого відповідачем майна, і виник обов`язок відповідача повернути безпідставно одержане майно.

15.02.2023 р. відповідач не прибув на лікування до Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_1 ), не повернувся до місця тимчасового розташування 2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , тобто відповідач самовільно залишив місце служби, а тому суд вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно того, що нарахування у цей період грошового забезпечення відбулось внаслідок недобросовісності з боку набувача, що за приписами наведених вище норм є підставою для їх повернення.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, визначила, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Аналогічні за змістом висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц та від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18.

Відповідач на час завдання позивачу шкоди проходив публічну службу та мав статус військовослужбовця. Позов пред`явлено військовою частиною до фізичної особи про стягнення майнової шкоди, завданої ним під час проходження військової служби, а саме внаслідок ухилення останнього від проходження військової служби.

Викладене свідчить про те, що між сторонами по справі виник спір з приводу стягнення збитків, завданих особою державі під час проходження військової служби, а тому цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАС України.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, у зв`язку з чим позов слід задовольнити повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі 192947 грн. 85 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення, є правомірними, отже, підлягають задоволенню повністю, з вище окреслених підстав.

Керуючись ст.ст.72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) про стягнення грошових коштів у сумі 192947 грн. 85 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення, - задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) кошти в сумі 192947 грн. 85 коп. (сто дев`яносто дві гривні дев`ятсот сорок сім гривень 85 коп.) в рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення складено 01.05.2025 року, з урахуванням знаходження судді Харченко Ю.В. на лікарняному з 03.02.2025 р. по 21.02.2025 р. та з 26.02.2025 р. по 07.03.2025 р., а також у відпустці з 08.01.2025 р. по 24.01.2025 р., та з 14.04.2025 р. по 18.04.2025 р., включно.

Суддя Ю.В. Харченко

Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) про стягнення грошових коштів у сумі 192947 грн. 85 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення, - задовольнити

01.05.25.