Справа № 420/12564/25
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2025-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПОРТ КАПІТАЛ» до Головного управління ДПС в Одеській області (відокремлений підрозділ Державної податкової служби України) про визнання протиправними дій, зобов`язання утриматися від вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області щодо прийняття наказу від 07.04.2025 року № 3826-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ»; зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області утриматися від дій щодо проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» на підставі наказу від 07.04.2025 року № 3826-п.

Ухвалою судді від 02.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

25.04.2025 від представника позивача до суду надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом:

- зупинення дії наказу Головного управління ДПС в Одеській області від 07.04.2025 року № 3826-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» до набрання законної сили рішення у даній справі;

- заборони Головному управлінню ДПС в Одеській області вчиняти будь які дії на виконання наказу Головного управління ДПС в Одеській області від 07.04.2025 року № 3826-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» до набрання законної сили рішення у даній справі.

В обґрунтування заяви зазначено, що наказом Головного управління ДПС в Одеській області від 07.04.2025 року № 3826-п визначено провести документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» з 28 квітня 2025 року тривалістю 10 робочих днів, за період діяльності з 12.06.2019 по 31.12.2024 з метою здійснення контролю за дотриманням вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» не погоджуючись із винесеним наказом, а також з діями щодо включення ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» до плану-графіка проведення планових перевірок на 2025 рік, звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області щодо прийняття наказу.

Підпунктом 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України визначено, що в разі якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу, може бути застосовано арешт майна.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову (частина четверта статті 150 КАС України).

Відтак оскарження наказу на проведення фактичної перевірки не зупиняє його дії та не має наслідком неможливість її проведення. При цьому саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення щодо себе заходів податкового контролю.

Недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, навіть за умови одночасного оскарження наказу про її проведення до суду, потягне за собою несприятливі наслідки у вигляді застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку (пункт 56.1 статті 56 Податкового кодексу України).

Разом з тим проведення перевірки у період оскарження у судовому порядку рішення про її призначення та до вирішення питання про законність цього рішення є нівелюванням згаданого права платника податку.

Таким чином, у разі проведення перевірки позивача на підставі оскарженого наказу, до ухвалення судом рішення у цій адміністративній справі, матиме місце небезпека заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Вказане у сукупності, свідчить про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПОРТ КАПІТАЛ» до ухвалення судом рішення в цій адміністративній справі.

За таких обставин задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії оскарженого наказу Відповідача до ухвалення судом рішення в адміністративній справі відповідає предмету позову є співмірним з позовними вимогами, при цьому не унеможливлює здійснення відповідачем його функцій та повноважень.

Крім того, забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржених індивідуальних актів відповідає предмету адміністративного позову та водночас вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, тому обраний заявником спосіб забезпечення позову відповідає вимогам статті 150 КАС України.

Отже, зупинення дії наказу про проведення перевірки контролюючим органом є достатнім засобом захисту для позивача в межах спірних правовідносин та, водночас, не зумовлює фактичного вирішення спору по суті до закінчення розгляду справи. При цьому ухвала суду про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову про зупинення дії наказу не скасовує чинність останнього, не змінює обсягу прав та обов`язків сторін у спорі, а лише тимчасово зупиняє застосування передбачених цим актом заходів до вирішення спору по суті.

Такий підхід до вирішення клопотання про зупинення дії наказу контролюючого органу про призначення перевірки платника податку в разі його оскарження до суду відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду, що висловлена в постановах від 13.02.2019 у справі N 813/112/18, від 27.03.2019 у справі N 0440/5193/18, від 30.01.2020 у справі N 460/607/19. Верховний Суд розтлумачив положення Податкового кодексу України в контексті застосування адміністративним судом заходів забезпечення позову таким чином: платник податку має право не погодитися з рішенням контролюючого органу про призначення перевірки та оскаржити таке до суду; проведення перевірки у період оскарження в судовому порядку рішення про її призначення та до вирішення питання про законність цього рішення є нівелюванням зазначеного права платника податку.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заяви та наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Відповідно до положень частини 2 статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно пунктів 1, 2, 4 та 5 ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Із системного аналізу вимог наведених норм випливає, що забезпечення позову це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть ускладнити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову.

Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику. Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно якоїсь із сторін у спорі; їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін.

Законодавець встановив три підстави для постановляння ухвали про забезпечення позову у справі, зокрема такими є:

- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

- наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності;

- наявні ознаки очевидного порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду.

У пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" №2 від 06.03.2008 надано роз`яснення, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування обставин, які б свідчили про наявність зазначених вище підстав для забезпечення позову.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють згідно частини 4 статті 150 КАС України дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Відтак, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа або до якого має бути поданий позов, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співрозмірними заявленим позовним вимогам, мають бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

При розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу;

- наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення;

- імовірності виникнення утруднень для виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів;

- необхідності у зв`язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року №ETS N005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Згідно приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Зокрема Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Тобто, інститут забезпечення позову за своєю сутністю та з урахуванням європейського досвіду є інститутом попереднього судового захисту порушеного права.

На цій стадії процесу суд не констатує факт порушення права, однак забезпечує можливість виконання рішення суду, яке може бути прийнято на користь позивача.

Конституційний Суд України в рішенні від 30.01.2003 року, №3-рн/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13) (пункт 9 мотивувальної частини рішення).

Європейський суд з прав людини у своєму рішення від 23.01.2014 року, №19336/04 Справа East/West Alliance Limited проти України вказав на те, що межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (див., серед інших джерел, вищезазначене рішення у справі "Аксой проти Туреччини", п. 95, та рішення у справі "Кудла проти Польщі" [ВП], заява №30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI) (пункт 227).

Окрім цього, в рішенні від 18.02.2010, № 54131/08 Справа Байсаков та інші проти України Європейський суд зазначив, " ... що процедура такого судового контролю становить, у принципі, ефективний засіб юридичного захисту у значенні статті 13 Конвенції стосовно скарг, пов`язаних з рішеннями про вислання та екстрадицію, але за умови існування можливості ефективної перевірки судами законності - з матеріально-правового та процесуального погляду - дискреційних дій органу виконавчої влади і можливості скасування ними такого рішення в разі необхідності (див. ухвалу у справі "Сливенко проти Латвії" [ВП], N 48321/99, п. 99, ЄСПЛ 2002-II). Однак, якщо заявник намагається запобігти своєму висланню з Договірної держави, такий засіб юридичного захисту буде ефективним лише в разі, якщо він автоматично зупиняє дію оскаржуваного рішення (див. рішення у справі "Жебремедин [Габерамадієн] проти Франції", N 25389/05, п. 66, ЄСПЛ 2007-V) (пункт 75).

Отже, існування інституту забезпечення позову, обумовлено потребою в ефективному юридичному захисті прав та інтересів людини. Ефективне використання інституту забезпечення позову унеможливить порушення права людини, яке на думку останньої є порушеним.

Вирішуючи порушене перед судом питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Згідно матеріалів справи, Головним управління ДПС в Одеській області на підставі п. п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 77.1, ст. 77 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (зі змінами та доповненнями) та відповідно до плану-графіка на 2025 рік проведення планових виїзних перевірок суб`єктів господарювання, наказом від 07.04.2025 № 3826-п було призначено проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ», код за , з 28 квітня 2025 року тривалістю 10 робочих днів, за період діяльності з 12.06.2019 по 31.12.2024 з метою здійснення контролю за дотриманням вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

За приписами пункту 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно пункту 77.1 статті 77 ПК України (саме ця норма є підставою для винесення наказу № 437-п від 21.02.2025) документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Водночас, підпунктом 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України визначено, що в разі якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу, може бути застосовано адміністративний арешт майна.

При цьому, відповідно до пункту 94.10 статті 94 ПК України адміністративний арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Відтак, застосування такого способу захисту як недопуск до перевірки посадових осіб контролюючого органу в період розгляду судом адміністративного позову може мати негативні наслідки у вигляді застосування до платника податків адміністративного арешту майна в порядку, визначеному статтею 94 ПК України, який розглядається у скорочені терміни упродовж 96 годин із моменту надходження до суду.

В постанові від 23.02.2023 у справі № 640/17091/21 Верховний Суд дійшов висновку, що оскарження платником податків наказу про проведення перевірки або дій податківців при її проведенні не може розглядатися як «спір про право» і не перешкоджає розгляду судом заяви податківців про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна такого платника упродовж 96 годин на підставі статті 94 ПК України.

З огляду на викладене, під час вирішення справи щодо оскарження наказу про проведення перевірки, судом можуть бути встановлені обставини незаконності перевірки, у той час як можливість застосування до платника податку арешту його активів упродовж 96 годин із дати недопуску позбавить позивача на ефективний спосіб захисту та доступу до суду у тлумаченні статті 6 та 13 Європейської конвенції з прав людини та статті 1 протоколу до Конвенції щодо права мирно володіти своїм майном.

Таким чином, при вирішенні даного питання про забезпечення позову слід дійти висновку, що невжиття таких заходів може істотно перешкодити в ефективному захисті оспорюваних прав та інтересів позивача, за яким останній звернувся до суду.

Зважаючи на встановлені фактичні обставини та законодавче регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що загроза настання для позивача негативних наслідків, що ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів у випадку постановлення рішення у даній справі на користь позивача, є реальною.

Відтак, невжиття заходів забезпечення адміністративного позову в даному випадку може мати наслідком заподіяння шкоди правам та інтересам позивача та третіх осіб, що, враховуючи тимчасовий характер заходів забезпечення позову, може нанести значно більше шкоди для різних учасників цивільних правовідносин ніж ймовірне недотримання позивачем податкової дисципліни. Відтак, суд дійшов висновку про співмірність вимог заяви про забезпечення позову з обставинам справи, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Також судом враховано, що у постановах від 13.02.2019 у справі № 813/112/18, від та 29.03.2019 у справі № 0440/5193/18 та від 22.08.2024 у справі № 140/5720/24 Верховний Суд висловив правову позицію щодо обґрунтованості вжиття судами заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу про проведення перевірки.

Відтак невчинення дій щодо зупинення дії наказу від 07.04.2025 року № 3826-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» може призвести до накладення адміністративного арешту на майно позивача у справі. Вказане свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно перешкодити в ефективному захисту оспорюваних прав та інтересів позивача, за яким останній звернувся до суду, оскільки може призвести до зупинення видаткових операцій на рахунках позивача і, в свою чергу, зупинення господарської діяльності позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності та обґрунтованості таких вимог, забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню шляхом зупинення дії наказу Головного управління ДПС в Одеській області від 07.04.2025 року № 3826-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» до набрання законної сили рішення у даній справі.

Поряд із тим, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Головному управлінню ДПС в Одеській області вчиняти будь-які дії на виконання наказу Головного управління ДПС в Одеській області від 07.04.2025 року № 3826-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» до набрання законної сили рішення у даній справі.

Так, зупинення дії наказу про перевірку - це тимчасове припинення чинності наказу, на підставі якого контролюючий орган має право розпочати перевірку. Якщо наказ не діє, то правова підстава для перевірки зникає. Отже перевірка не може початися або має бути зупинена, оскільки відсутній чинний наказ, який є обов`язковою умовою її проведення.

При цьому заборона проводити перевірку по суті є тим самим, що й зупинення наказу, бо без чинного наказу перевірка юридично неможлива, тобто такий повторний захід забезпечення є змістовним дублюванням першого.

Водночас суд виходить із принципу економії процесуальних засобів, за яким не варто вводити зайвих заходів, які не додають нової правової якості, а також утворюють ризики правової невизначеності.

Таким чином, оскільки зупинення дії наказу про проведення перевірки унеможливлює її проведення, тому не потребує додаткового заходу у вигляді заборони на її проведення, заява Товариства про вжиття заходів забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.

На думку суду, обрання такого способу забезпечення позову є логічним, а не вжиття таких заходів призведе до істотного ускладнення в поновленні порушених прав та інтересів позивача, у разі задоволення позову.

Крім того, суд зазначає, що забезпечення позову не є вирішенням спору по суті, а є необхідним заходом для запобігання негативних наслідків для позивача до ухвалення судового рішення у цій справі, які можуть в подальшому унеможливити виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Також суд зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб, не суперечить меті застосування правового інституту забезпечення позову та забезпечить ефективність судового захисту, у разі задоволення цього позову. Водночас такий захід забезпечення позову відповідає положенням КАС України та не відноситься до переліку заборон щодо забезпечення позову, передбачених цим Кодексом.

Одночасно звернути увагу, що суд відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 149 КАС України може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку невиконання ухвали про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПОРТ КАПІТАЛ» задовольнити частково.

Зупинити дію наказу Головного управління ДПС в Одеській області від 07.04.2025 року № 3826-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ІМПОРТ КАПІТАЛ» до набрання законної сили рішення у даній справі.

В іншій частині заяви відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк