Справа № 500/332/23
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/332/23

24 квітня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Баб`юка П.М.

за участю:

секретаря судового засідання Косюк О.П.

представника позивача Сідорова В.М.;

представника ДПС України Пізняк О.Є.;

представника ГУ ДПС в Тернопільській області Федорів Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що наказом в.о. голови Державної податкової служби України № 1440-О від 06 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 " (далі - наказ № 1440-о) припинено державну службу та звільнено позивача за угодою сторін згідно з частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу" в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність; доручено Головному управлінню ДПС у Тернопільській області оголосити наказ, зазначивши дату фактичного звільнення з посади та забезпечити проведення з розрахунку згідно з чинним законодавством.

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 368- о від 20 грудня 2022 року "Про оголошення наказу Державної податкової служби України" (далі - наказ № 368-о) оголошено наказ № 1440-о; постановлено вважати позивача звільненим з посади начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області 21 грудня 2022 року.

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 369- о від 21 грудня 2022 року "Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 року № 368-о "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року № 1440-О", з урахуванням продовження періоду його тимчасової непрацездатності, внесено зміни до наказу № 368-о, змінено дату звільнення на 02 січня 2023 року.

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 2-о від 02 січня 2023 року "Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 року № 368-о "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року № 1440-О", з урахуванням продовження періоду тимчасової непрацездатності позивача, внесено зміни до наказу № 368-о, змінено дату звільнення на 05 січня 2023 року.

Проте позивач вважає, що правової підстави для розірвання трудового договору за частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу" не було, оскільки відсутнє волевиявлення двох сторін трудового договору (контракту), а тому наказ про звільнення позивача із займаної посади №1440-О від 06 вересня 2022 року є неправомірним.

Позивач вказує, що написана ним заява про звільнення не містить ні дати складання, ні дати з якої позивача слід звільнити. Написання такої заяви було вимогою роботодавця, а тому дану заяву не можна вважати підтвердженням його волі залишити займану посаду.

Представник Головного управління ДПС у Тернопільській області просив в задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позовних вимог вказував на те, що за приписами частини другої статті 86 Закону № 889 державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця та суб`єкта призначення.

Представник відповідача вважає, що потрібно звернути увагу на висновки Верховного Суду у справі №826/3388/18, де скаржниця також зазначала про вчинення тиску на неї з боку керівництва НАЗК під час написання заяви про звільнення за угодою сторін. У цій справі суди обґрунтовано виходили із того, що Законом № 889 передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їх діяльність, у зв`язку з чим звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну чи незаконну поведінку керівництва.

Такий механізм визначено частиною другою статті 8 Закону про держслужбу, відповідно до якої у разі виявлення державним службовцем під час його службової діяльності або поза її межами фактів порушення вимог цього Закону з боку державних органів, їх посадових осіб він зобов`язаний звернутися для забезпечення законності до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно частин шостої - восьмої статті 8 Закону про держслужбу державний службовець у разі виникнення у нього сумніву щодо законності виданого керівником наказу (розпорядження), доручення повинен вимагати його письмового підтвердження, після отримання якого зобов`язаний виконати такий наказ (розпорядження), доручення. Одночасно з виконанням такого наказу (розпорядження), доручення державний службовець зобов`язаний у письмовій формі повідомити про нього керівника вищого рівня або орган вищого рівня. У такому разі державний службовець звільняється від відповідальності за виконання зазначеного наказу (розпорядження), доручення, якщо його буде визнано незаконним у встановленому законом порядку, крім випадків виконання явно злочинного наказу (розпорядження), доручення.

Якщо державний службовець виконав наказ (розпорядження), доручення, визнані у встановленому законом порядку незаконними, і не вчинив дій, зазначених у частині шостій цієї статті, він несе відповідальність за своє діяння відповідно до закону.

Керівник у разі отримання вимоги державного службовця про надання письмового підтвердження наказу (розпорядження), доручення зобов`язаний письмово підтвердити або скасувати відповідний наказ (розпорядження), доручення в одноденний строк.

У разі неотримання письмового підтвердження у зазначений строк наказ (розпорядження), доручення вважається скасованим.

Також підтвердженням відсутності психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи є відсутність відповідних звернень до керівництва, або заяв поданих в порядку КПК, до органів МВС, прокуратури, тощо про застосування такого примусу.

Отже, в даній справі жодного підтвердження такого тиску/примусу немає.

Щодо необхідності реєстрації заяви позивача про звільнення представник відповідача Головного управління ДПС у Тернопільській області зазначив наступне.

Оскільки заява позивача про звільнення з посади не є електронним документом, а тому на неї не розповсюджуються вимоги пунктів 38, 39, 40 вказаної Інструкції №55, що свідчить про порушення норм матеріального права.

Представник відповідача Державної податкової служби України скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 24.02.2023. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначив наступне.

Наказом ДПС від 06.09.2022 №1440-о ОСОБА_1 звільнено з посади за угодою сторін, згідно з частиною другою статті 86 Закону №889 та наказано Головному управлінню ДПС у Тернопільській області забезпечити проведення розрахунку з ОСОБА_1 .

Принципова відмінність припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін від процедури звільнення за власним бажанням полягає у тому, що застосування саме цієї підстави передбачає взаємне волевиявлення обох сторін - державного службовця та суб`єкта призначення, тоді як для звільнення за власним бажанням достатньо одностороннього волевиявлення лише працівника. Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що між державним службовцем та суб`єктом призначення досягнуто спільної згоди щодо припинення державної служби у визначений строк.

Цей підхід є застосовним і до розгляду спорів про припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін для цілей застосування пункту 3 частини першої статті 83 та статті 86 Закону № 889.

Процесуальні дії (рішення) у справі, заяви та клопотання учасників.

03.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку (том 1, арк. справи 1-6).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2023, визначено головуючою суддю у справі Подлісну І.М. (том 1, арк. справи 30).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що між позивачем та суб`єктом призначення було досягнуто згоди щодо припинення державної служби, відповідно до статті 86 Закону України "Про державну службу" (за угодою сторін), а доводи позивача про те, що заяву на звільнення він склав під примусом не підтверджуються будь-якими доказами.

Як зазначив суд першої інстанції, у постановах Верховного Суду у справах № 826/3388/18 та № 804/4564/17, спірні правовідносини, в яких також стосувалися припинення публічної служби за угодою сторін, Верховний Суд сформував висновок, відповідно до якого Законом України "Про державну службу" передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їх діяльність, у зв`язку з чим звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну чи незаконну поведінку керівництва. Відповідні обставини можуть підтверджуватися зверненнями до керівництва, або заявами, поданими до правоохоронних органів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2023 рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази ДПС України від 06.09.2022 № 1440-О "Про звільнення ОСОБА_1 ", Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 № 368-о зі змінами, внесеними наказами Головного управління ДПС у Тернопільській області від 21.12.2022 № 369-о та від 02.01.2023 № 2-о.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2023 року по 26 жовтня 2023 року у розмірі 150531,80 грн, з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що між позивачем і суб`єктом призначення була досягнута згода про звільнення за угодою сторін.

Як зазначив суд апеляційної інстанції, заява позивача не містила такої істотної умови як дата звільнення, надійшла поза діловодством (не була зареєстрована), і, відповідно до пояснень позивача, була складена ним на вимогу керівництва у січні 2021 року у приміщенні ДПС України.

Постановою Верховного суду від 30.08.2024 касаційні скарги Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Тернопільській області задоволено частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2023 скасовано.

Справу №500/332/23 направлено на новий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Ухвалюючи постанову Верховний Суд в пунктах 43-44 окреслив обставини, які залишились не з`ясованими судом першої та апеляційної інстанції, а відтак, які підлягають встановленню під час нового розгляду справи судом. Так, Верховний Суд вказав, " 43. … суд апеляційної інстанції на підтвердження версії позивача щодо обставин складання заяви, не перевірив, хто був керівником (виконував обов`язки керівника) ДПС України у січні 2021 року; коли в.о. керівника ДПС України було призначено Т. Кірієнко і в цьому контексті не з`ясував, чи дійсно відповідна заява була складена саме в січні 2021 року, після призначення позивача на посаду.

44. Суд першої інстанції вказані обставини також не досліджував, обмежившись посиланням на те, що позивач не довів, що відбирання вказаної заяви супроводжувалося тиском чи іншими формами примусу, хоча як на підставу позову позивач посилався саме на те, що вказаної заяви він особисто перед ініціюванням процедури звільнення не подавав.".

17.09.2024 Тернопільським окружним адміністративним судом отримано справу № 500/332/23 у двох томах, яка надійшла з Верховного Суду на новий розгляд (том 2, арк. справи 98).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2024, визначено головуючого суддю Баб`юка П.М. (том 2, арк. справи 103).

Ухвалою суду від 23.09.2024 справу №500/332/23 прийнято до провадження. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 08.10.2024 о 10:30 год. (том 2, арк. справи 105).

07.10.2024 до суду від Державної податкової служби України надійшли додаткові пояснення (том 2, арк. справи 122-124), в яких щодо досягнення спільної згоди про припинення державної служби та не забезпечення в заяві дати звільнення представник вказує, що принципова відмінність припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін від процедури звільнення за власним бажанням полягає у тому, що застосування саме цієї підстави передбачає взаємне волевиявлення обох сторін - державного службовця та суб`єкта призначення, тоді як для звільнення за власним бажанням достатньо одностороннього волевиявлення лише працівника. Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що між державним службовцем та суб`єктом призначення досягнуто спільної згоди щодо припинення державної служби.

Зазначає, що для цілей застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 у справі №404/3049/15-ц (провадження №6-1269цс16) сформулював підхід до розгляду трудових спорів щодо застосування цієї норми та вказав, що суди при вирішенні таких спорів повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 640/18748/19 висвітлено такий висновок: "... сукупність вчинених дій як з боку позивача, так і з боку відповідача, свідчать на користь того, що між сторонами досягнуто угоди щодо дострокового припинення державної служби саме з підстав передбачених пунктом 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII, а не зазначення позивачем у заяві, про звільнення конкретної дати (бажаної дати), з якої він бажає припинити трудові відносини, Верховний Суд приходить до висновку, виходячи із обставин цієї справи, не впливає на законність дій відповідача щодо видачі оскаржуваного наказу та не створює обов`язкових передумов для поновлення позивача на раніше займаній посаді".

Вказує, що між виданням оскаржуваного наказу та його оголошенням минуло більше 4 місяців, водночас позивачем не надано доказів вжиття будь-яких заходів для повідомлення суб`єкта призначення про відсутність в нього дійсного волевиявлення на припинення державної служби чи прохання про анулювання попередньої домовленості.

Щодо твердження позивача з приводу того, що подана ним заява була написана "під тиском" представник вказує, що ОСОБА_1 не вживалися заходи реагування, передбачені статтями 8, 9 Закону № 889-VIII. Також підтвердженням відсутності психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи є відсутність відповідних звернень до керівництва, або заяв поданих в порядку КПК, до органів МВС, прокуратури, тощо про застосування такого примусу.

Вказує, що повноваження Голови ДПС України протягом 2021 року виконували: з 29.04.2020 року по 20.05.2021 року ОСОБА_2 ; з 21.05.2021 року по 25.11.2021 року ОСОБА_3 ; з 25.11.2021 року по 23.12.2021 року ОСОБА_4 ; з 23.12.2021 року - по сьогодні ОСОБА_5 .

Зазначає, що за твердженням позивача заява про звільнення була написана ним у січні 2021 року, разом з тим, така заява написана на в.о. Голови ДПС Кірієнко Тетяну Павлівну, тоді як у січні 2021 посаду керівника ДПС обіймав ОСОБА_2 , що спростовує факт написання такої заяви у січні 2021 року.

Щодо листа погодження мінфіну від 02.09.2022 №17030-17-62/19623 представник вказує, що суб`єктом призначення позивача є Голова ДПС або особа, що виконує його обов`язки, тому домовленість про звільнення за угодою сторін узгоджується між позивачем та Головою ДПС (в. о. Голови ДПС), а не Міністром фінансів України, оскільки він не є суб`єктом призначення позивача, а отже і не є уповноваженим суб`єктом на волевиявлення щодо звільнення позивача за угодою сторін.

Зазначає, що Міністр фінансів України є лише суб`єктом погодження звільнення Позивача з посади відповідно до Положення про ДПС.

07.10.2024 до суду від Головного управління ДПС у Тернопільській області надійшли додаткові пояснення в яких представник вказує, що принципова відмінність припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін від процедури звільнення за власним бажанням полягає у тому, що застосування саме цієї підстави передбачає взаємне волевиявлення обох сторін - державного службовця та суб`єкта призначення, тоді як для звільнення за власним бажанням достатньо одностороннього волевиявлення лише працівника. Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що між державним службовцем та суб`єктом призначення досягнуто спільної згоди щодо припинення державної служби.

Зазначає, що для цілей застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) сформулював підхід до розгляду трудових спорів щодо застосування цієї норми та вказав, що суди при вирішенні таких спорів повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Вказує, що цей підхід є застосовним і до розгляду спорів про припинення державної служби у зв`язку із звільненням за угодою сторін для цілей застосування пункту 3 частини першої статті 83 та статті 86 Закону № 889.

Зазначає, що пропозиція (ініціатива) про припинення державної служби за угодою сторін може виходити як від державного службовця, так і суб`єкта призначення. Форма домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою не визначена, а це означає, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін на підставі пункту третього частини першої статті 83 Закону № 889 може бути як у письмовій, так і в усній формі.

Вказує, що якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін і бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Своєю чергою, суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю. Це обумовлено, зокрема, тим, що державні службовці перед звільненням повинні передати документи, справи, матеріальні цінності тощо, що потребує певного часу, а суб`єкт призначення, виходячи з інтересів очолюваної ним установи, має забезпечити безперервність виконання, покладених на цю установу функцій.

Зазначає, що законність звільнення та припинення державної служби за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди між державним службовцем і суб`єктом призначення на таке звільнення. Звільнення саме за угодою сторін здійснюється лише у разі досягнення між державним службовцем і суб`єктом призначення згоди щодо дострокового припинення трудового договору саме із цієї підстави та погодження сторонами усіх умов звільнення, в тому числі і дати звільнення.

Вказує, що на відміну від процедури звільнення за власним бажанням звільнення державного службовця за угодою сторін, можливе у будь-який час, у разі коли між ним та суб`єктом призначення досягнуто домовленості про припинення державної служби, з узгодженням ними дати звільнення. Цей строк може бути як більшим так і як меншим від двотижневого строку.

За приписами частини другої статті 86 Закону № 889 державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця та суб`єкта призначення (том 2, арк. справи 140-142).

Також 07.10.2024 до суду від представника позивача надійшло клопотання про призначення судово-технічної експертизи давності документа (том 2, арк. справи 135-136).

Ухвалою суду від 08.10.2024, занесеною до протоколу судового засідання №3449588, витребувано на наступне судове засідання для огляду заяву позивача, підготовче судове засідання відкладено на 21.10.2024 о 11:00 год. (том 2, арк. справи 152-154).

11.10.2024 до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких, серед іншого зазначено, що у первісному позові допущена описка - "у січні 2021 року"), тому у січні 2022 року, в приміщенні Державної податкової служби України керівництво змусило Яцину М.В. написати заяву про звільнення без зазначення бажаної дати звільнення та дати підписання заяви. Зміст документа позивачу було продиктовано та пояснено, що складення такої заяви є усталеною практикою, є засобом довіри між позивачем та керівництвом ДПС України та надає керівництву певні гарантії. Заяви про звільнення із займаної посади із зазначенням дати звільнення ні у вересні 2022 року, ні у серпні 2022 року, ані в будь-який інший час своєї державної служби ОСОБА_1 не подавав ні особисто, ані засобами поштового чи електронного зв`язку. Тим паче з 01 вересня 2022 року по 04 січня 2023 року він не працював у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Також представник вказує, що заява ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін. Підпис, проставлений на цій заяві у верхньому лівому куті не може вважатися досягненням сторонами згоди щодо припинення трудового договору та дати звільнення, що в свою чергу позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін. Заява по звільнення позивача не містить ні дати, з якої позивач має намір звільнитися, ні дати її підписання. З огляду на вищевикладені обставини вільне волевиявлення позивача на звільнення із займаної посади відсутнє, а тому сторонами не досягнуто згоди щодо припинення трудових відносин з підстав, визначених у п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (том 2, арк. справи 156-158).

17.10.2024 до суду від Головного управління ДПС у Тернопільській області надійшли додаткові пояснення, в яких представник вказує, що позивач в письмових поясненнях від 11.10.2024 року у частині "обставини справи" зазначає про описку в частині зазначення дати написання заяви про звільнення, а саме "У січні 2022 року (у первісному позові допущена описка - "у січні 2021 року"). Проте на переконання представника зміна вказаної позивачем дати написання заяви на звільнення є не опискою, а зміною підстав позову (том 2, арк. справи 179-180).

18.10.2024 до суду від Державної податкової служби України надійшли заперечення на клопотання про призначення судово-технічної експертизи давності документа (том 2, арк. справи 194-196).

21.10.2024 до суду від представника позивача надійшло клопотання про призначення судово-технічної експертизи давності документа (уточнене з виправленою опискою) (том 2, арк. справи 206-207).

Ухвалою суду від 21.10.2024, занесеною до протоколу судового засідання №3507192, підготовче судове засідання відкладено на 13.11.2024 о 10:30 год. (том 2, арк. справи 213-216).

Ухвалою суду від 13.11.2024 клопотання представника позивача про призначення судової технічної експертизи задоволено. Призначено у справі №500/332/23 судово-технічну експертизу давності документа, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (Україна, 03057, місто Київ, вулиця Бродських Сім`ї, будинок 6).

Долучено до матеріалів справи власноручно написану заяву ОСОБА_1 про звільнення без дати і номера. (том 2, арк. справи 219)

На вирішення експертизи поставлено наступні питання:

1. Чи відповідає давність власноручного написання ОСОБА_1 заяви про звільнення (том 2, арк. справи 219), - січень 2022 року. Якщо ні, то в який період ОСОБА_1 написана вказана заява про звільнення.

2. Чи відповідає давність накладення підпису (резолюції) у верхньому лівому куті на заяві про звільнення, написаній ОСОБА_1 (том 2, арк. справи 219), - січень 2022 року. Якщо ні, то в який період виконаний даний підпис.

Провадження у справі №500/332/23 зупинено до одержання результатів експертизи.

Не погодившись із вказаною ухвалою Головне управління ДПС у Тернопільській області оскаржило її в апеляційному порядку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.01.2025 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задоволено. Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року про призначення експертизи та зупинення провадження в адміністративній справі №500/332/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку скасовано та направлено справу для продовження розгляду до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Матеріали адміністративної справи №500/332/23 у трьох томах надійшли з Восьмого апеляційного адміністративного суду до Тернопільського окружного адміністративного суду 04.02.2025 (том 2, арк. справи 126).

19.02.2025 до суду від представника позивача надійшла заява про виклик свідка, в якій останній просить викликати та допитати в якості свідка ОСОБА_1 (том 3, арк. справи 140-141).

Ухвалою суду від 19.02.2025, занесеною до протоколу судового засідання №4076465, зобов`язано представника ДПС України надати суду відомості щодо руху заяви позивача на звільнення, задоволено клопотання представника позивача про допит позивача у якості свідка, відкладено підготовче судове засідання на 11.03.2025 о 10:30 год. (том 3, арк. справи 145-146).

10.03.2025 до суду від Державної податкової служби надійшли пояснення щодо руху заяви позивача на звільнення, в якій представник вказує, що ОСОБА_1 перебував на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області (начальника територіального органу ДПС).

Суб`єктом призначення погоджено звільнення Позивача за угодою сторін, що підтверджується резолюцією в.о. Голови ДПС Кірієнко Т.П. у верхньому лівому куті заяви ОСОБА_1 по звільнення.

Вказує, що у зв`язку з тим, що в заяві була відсутня бажана дата звільнення, то вказана обставина була розцінена суб`єктом призначення як бажання ОСОБА_1 звільнитися невідкладно. 01.09.2022 ДПС листом № 1411/4/99-00-11-02-01-04 звернулася з поданням до Міністра фінансів України з метою погодження звільнення ОСОБА_1 із займаної посади начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області на підставі частини другої статті 86 Закону України "Про державну службу" № 889-VIIІ від 10 грудня 2015 року. У свою чергу Міністром фінансів України листом від 02.09.2022 № 17030-17-62/19623 розглянуто подання ДПС від 01.09.2022 № 1411/4/99-00-11-02-01-04 та погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області.

Зазначає, що після отримання погодження Міністра фінансів України, ДПС видано наказ № 1440-о від 06 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким припинено державну службу та звільнено позивача за угодою сторін згідно з частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу" в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність; доручено Головному управлінню ДПС у Тернопільській області оголосити наказ, зазначивши дату фактичного звільнення з посади та забезпечити проведення з розрахунку згідно з чинним законодавством.

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 368-о від 20 грудня 2022 року "Про оголошення наказу Державної податкової служби України" оголошено наказ № 1440-о; постановлено вважати позивача звільненим з посади начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області 21 грудня 2022 року.

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 369-о від 21 грудня 2022 року "Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 року №368-о "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року № 1440-о", з урахуванням продовження періоду його тимчасової непрацездатності, внесено зміни до наказу № 368-о, змінено дату звільнення на 02 січня 2023 року.

Наказом в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області № 2-о від 02 січня 2023 року "Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 року № 368-о "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року № 1440-о", з урахуванням продовження періоду тимчасової непрацездатності позивача, внесено зміни до наказу № 368-о, змінено дату звільнення на 05 січня 2023 року.

Вказує, що заява ОСОБА_1 була отримана Департаментом персоналу Державної податкової служби України в паперовому вигляді.

Відповідно до пункту 1 Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 р. № 55, ця Інструкція відповідно до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та інших актів законодавства визначає:

порядок проходження електронного документа з моменту його створення або одержання і до моменту відправлення або передавання до архівного підрозділу установи;

загальні засади функціонування та використання системи електронної взаємодії органів виконавчої влади;

оперативний інформаційний обмін з використанням службової електронної пошти.

Зазначає, ця Інструкція встановлює загальні правила здійснення моніторингу стану виконання управлінських рішень та поширюється на всі електронні документи, що створюються, відправляються або одержуються Секретаріатом Кабінету Міністрів України, центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади, підприємствами, установами, організаціями, що належать до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Зазначає, що оскільки заява позивача про звільнення з посади не є електронним документом, то на неї не розповсюджуються вимоги пунктів 38, 39, 40 вказаної Інструкції №55. Відсутність реєстраційного номера на заяві про звільнення, в будь-якому разі не спростовує факту виявлення ОСОБА_1 бажання на звільнення з державної служби (том 3, арк. справи 157-158).

Ухвалою суду від 11.03.2025, занесеною до протоколу судового засідання №4177759, зобов`язано представника ДПС України надати суду інформацію щодо діючої на час написання позивачем заяви, інструкції паперового документообігу, а також регулювання паперового документообігу, відкладено підготовче судове засідання на 24.03.2025 о 11:00 год. (том 3, арк. справи 164-168).

24.03.2025 до суду від Державної податкової служби надійшли додаткові пояснення, на виконання вимог ухвали від 11.03.2025 (том 4, арк. справи 1).

Ухвалою суду від 24.03.2025, занесеною до протоколу судового засідання №4250973, судом закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті (том 4, арк. справи 61-62).

Ухвалою суду від 07.04.2025 у задоволенні клопотання представника Державної податкової служби України про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування, наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку відмовлено, у зв`язку з відсутністю технічної можливості (том 4, арк. справи 72).

Ухвалою суду від 09.04.2025, занесеною до протоколу судового засідання №4343752, розгляд справи відкладено на 23.04.2025 о 12:30 год. за клопотанням представника ДПС України (том 4, арк. справи 79-80).

Ухвалою суду від 23.04.2025, занесеною до протоколу судового засідання №4415292, здійснено перехід до стадії ухвалення судового рішення та визначено, що 24.04.2025 о 11:00 год. буде оголошено вступну та резолютивну частини рішення (том 4, арк. справи 97-101).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача та представників відповідачів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, встановив наступне.

Наказом ДПС України від 09.12.2020 №1248-0 позивача призначено на посаду начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області (том 1, арк. справи 16).

Наказом ДПС України від 06.09.2022 №1440-О припинено державну службу та звільнено позивача за угодою сторін, згідно з частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу", у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність. Доручено Головному управлінню ДПС у Тернопільській області оголосити наказ, зазначивши дату фактичного звільнення з посади та забезпечити проведення з ним розрахунку згідно з чинним законодавством.

Як на підставу для звільнення у вказаному наказі зазначено заяву ОСОБА_1 , лист-погодження Міністерства фінансів України від 02.09.2022 №17030-17-62/19623 (том 1, арк. справи 18).

Наказом Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 №368-о оголошено наказ ДПС України від 06.09.2022 №1440-о; вирішено вважати позивача звільненим з посади начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області 21.12.2022 (том 1, арк. справи 19).

У зв`язку з продовженням періоду тимчасової непрацездатності позивача наказами Головного управління ДПС у Тернопільській області від 21.12.2022 № 369-о та від 02.01.2023 №2-о до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 20.12.2022 № 368-о вносилися зміни в частині дати звільнення позивача: на 02 січня 2023 року і на 05 січня 2023 року відповідно (том 1, арк. справи 20-21).

Не погоджуючись із наказами про звільнення, позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні 11.03.2025 судом було здійснено допит позивача ОСОБА_1 в якості свідка.

Так, надаючи свої покази в якості свідка ОСОБА_1 зазначив, що 31.01.2022, як керівник територіального управління, прибув до м.Києва на робочу зустріч в центральний офіс ДПС України. Йому було запропоновано написати заяву про звільнення без зазначення дати, як вияв довіри до центрального апарату, що є формальністю, яка спрямована на зміцнення дисципліни, і такі заяви не будуть ніколи використані без згоди самого працівника, документ залишиться в кадровому підрозділі і не матиме ніяких юридичних наслідків без його прямої на те ініціативи та взаємної згоди. Також його запевнили, що враховуючи відсутність претензій до його роботи, йому немає про що хвилюватись. Наголосив, що написання заяви не було його волевиявленням на припинення державної служби, а проявом довіри та взаєморозуміння з керівництвом ДПС.

Також ОСОБА_1 зазначив, що при підготовці позовної заяви та інших процесуальних заяв по суті справи представником позивача при посиланні на рік написання заяви про звільнення допущено описку, а саме, помилково вказано 2021 рік, замість правильного 2022 рік.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 86 Закону №889-VIII визначено, що державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Чинне законодавство не встановлює порядку та строку припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII чи пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Припинення трудового договору за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу.

День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за угодою сторін можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на частину другу статті 86 Закону №889-VIII і раніше домовлена дата звільнення.

Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.

Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених частиною другою статті 86 Закону №889-VIII.

За загальними правилом формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам запропонованим працівником.

У разі дотримання наведених умов може мати місце досягнення між сторонами (працівник та роботодавець) згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору (угода сторін в розумінні положень КЗпП України та Закону №889-VIII). При цьому саме строк звільнення запропонований працівником та погоджений роботодавцем у наказі про звільнення є ключовою ознакою припинення трудового договору за угодою сторін, яка відрізняє вказану підставу звільнення від інших, в тому числі від загальної звільнення за ініціативою працівника із обов`язковим попередженням роботодавця за 14 днів (стаття 38 КЗпП України, частина перша статті 86 Закону №889-VIII).

З огляду на вказане, суд зауважує, що відсутність належного волевиявлення свідчить про відсутність підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.

Виходячи зі змісту поняття "угода сторін" в контексті припинення трудового договору, така угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 05.12.2024 у справі №380/7363/23.

Згідно з усталеною судовою практикою для цілей застосування частини другої статті 86 Закону №889-VIII суд під час вирішення такого спору повинен з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29 червня 2022 року у справі №640/18748/19, якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.

Крім цього, подання працівником заяви про розірвання трудового договору повинно бути добровільним і виражати його волевиявлення щодо звільнення з роботи.

Заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить пропозиції (волевиявлення) позивача на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін. Також, заява про звільнення не містить дати її написання. (а.с.219 том2)

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка позивач, повідомив суду про те, що 31.01.2022 він прибув до центрального офісу ДПС де йому було запропоновано написати заяву про звільнення без зазначення дати, як вияв довіри до центрального апарату, що є формальністю, яка спрямована на зміцнення дисципліни, і такі заяви не будуть ніколи використані без згоди самого працівника, документ залишиться в кадровому підрозділі і не матиме ніяких юридичних наслідків без його прямої на те ініціативи та взаємної згоди. Зазначив, що написання цієї заяви було примусовою формальністю, яка не відображала його реального волевиявлення на припинення державної служби, а лише проявом довіри та взаєморозуміння з керівництвом ДПС.

Верховний Суд скасовуючи рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2023 у цій справі №500/332/23, у постанові від 30.08.2024 окреслив обставини, які залишились не з`ясованими судом першої та апеляційної інстанції, а відтак, які підлягають встановленню під час нового розгляду справи судом.

Так, Верховний Суд вказав, що суд першої та апеляційної інстанції на підтвердження версії позивача щодо обставин складання заяви, не перевірив, хто був керівником (виконував обов`язки керівника) ДПС України у січні 2021 року; коли в.о. керівника ДПС України було призначено Т. Кірієнко і в цьому контексті не з`ясував, чи дійсно відповідна заява була складена саме в січні 2021 року, після призначення позивача на посаду.

Як встановлено судом, Олексія Любченка головою Державної податкової служби України Кабінет Міністрів України призначив 29 квітня 2020 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.11.2021 № 1503-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної податкової служби України на Тітарчука М. І." виконання обов`язків Голови Державної податкової служби України покладено на заступника Голови Державної податкової служби України Тітарчука Михайла Івановича.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2021 р. № 1691-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної податкової служби України на Кірієнко Т. П." виконання обов`язків Голови Державної податкової служби України на заступника Голови Державної податкової служби України Кірієнко Тетяну Павлівну.

Отже, повноваження Голови ДПС України протягом 2021 року виконували:

з 29.04.2020 по 20.05.2021 ОСОБА_2 ;

з 21.05.2021 по 25.11.2021 ОСОБА_3 ;

з 25.11.2021 по 23.12.2021 ОСОБА_4 ;

з 23.12.2021 ОСОБА_5 .

Щодо вказаних обставин, на які звернув увагу Верховний Суд повертаючи справу на новий розгляд, допитаний у судовому засіданні у якості свідка позивач, також повідомив суд, що в даті написання заяви в раніше поданих процесуальних заявах по суті справи було допущено описку, а саме, написання ним заяви на звільнення відбулося не в січні 2021 року, оскільки керівником тоді був ОСОБА_2 , а в січні 2022 року коли керівником була ОСОБА_5 .

Суд допускає, що при підготовці позовної заяви представником позивача допущено описку при зазначенні дати складення позивачем заяви про звільнення (січень 2021), оскільки заява адресована саме ОСОБА_5 , яка в той час не була керівником ДПС України.

Таким чином, очевидно, що заява на звільнення написана позивачем після 23.12.2021 (призначення керівником ОСОБА_5 ).

Для з`ясування обставин, на які звернув увагу Верховний Суд повертаючи справу на новий розгляд, зокрема щодо дати написання такої, ухвалою суду від 13.11.2024 задоволено клопотання позивача та призначено експертизу, однак, така ухвала була скасована за результатами апеляційного перегляду, а справу направлено для продовження розгляду.

У зв`язку з цим, продовжуючи розгляд справи, з метою встановлення обставин та фактів які мають значення для справи (в тому числі чи було волевиявлення та чи мала місце угода сторін), судом в черговий раз 19.02.2025 в судовому засіданні запропоновано позивачу та зобов`язано відповідачів надати додаткові пояснення та докази щодо обставин написання позивачем заяви про звільнення, її отримання відповідачем, реєстрації та подальшого руху.

ДПС України в додаткових поясненнях від 10.03.2025 (а.с.157, том3) зазначила, що керівництвом погоджено звільнення позивача за угодою сторін, що підтверджується резолюцією в.о. Голови ДПС ОСОБА_5 у верхньому лівому куті заяви. Зазначено, що у зв`язку з тим, що у заяві була відсутня бажана дата звільнення, це було розцінено суб`єктом призначення як бажання ОСОБА_1 звільнитись невідкладно. 01.09.2022 відповідач звернувся з поданням до Міністра фінансів України з метою погодження звільнення позивача і 02.09.2022 отримано таке погодження. 06.09.2022 видано наказ №1440-о "Про звільнення ОСОБА_1 " за угодою сторін в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності. Серед іншого зауважено, що заява позивача на звільнення отримана Департаментом персоналу ДПС України в паперовому вигляді.

Також, у додаткових поясненнях зазначено, що оскільки заява позивача про звільнення з посади подана в паперовому вигляді, отже не є електронним документом, то на неї не розповсюджуються вимоги пунктів 38, 39, 40 Інструкції №55 щодо реєстрації електронних документів.

Крім цього, у додаткових поясненнях від 21.03.2025 (а.с.1, том4) представник ДПС України зазначила, що законодавством та локальними актами ДПС не передбачено вимоги щодо обов`язкової реєстрації заяв працівників з кадрових питань, поданих нарочно через керівника чи службу управління персоналом.

На неодноразові запитання суду та представника позивача, коли і ким отримана заява позивача на звільнення з державної служби, представник ДПС України зазначала, що їй невідомо, це необхідно з`ясовувати у Департаменті персоналу ДПС України, не впливає на дані правовідносини, а вимоги суду щодо надання такої інформації не було.

З даного приводу слід нагадати, що в адміністративному судочинстві обов`язок доказування правомірності оскарженого рішення покладається на суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, як уже зазначалось, судом неодноразово, зокрема 19.02.2025 в судовому засіданні, зобов`язано ДПС України надати додаткові пояснення та докази щодо обставин написання позивачем заяви про звільнення, її отримання відповідачем, реєстрації та подальшого руху.

З наданих ДПС України усіх заяв по суті справи та додаткових пояснень можливо лише припустити, що на думку відповідача, позивачем подано заяву про звільнення безпосередньо перед звільненням, а відсутність дати бажаного звільнення розцінено як бажання ОСОБА_1 звільнитись невідкладно. При цьому, заява про звільнення не була зареєстрована ні службою діловодства, ні кадровою службою. Будь-яких доказів подання позивачем заяви безпосередньо перед звільненням відповідачами не надано.

Разом з тим, п.2.3.4 Інструкції з діловодства у ДПС, затвердженій наказом ДПС України №222 від 20.12.2019 передбачає реєстрацію документів створених у паперовій формі, в тому числі вхідних. Також, відповідно до п.2.3.2.7 Інструкції з діловодства у ДПС, посадовими особами ДПС незалежно від займаних посад і повноважень забороняється приймати до виконання незареєстровані документи. Крім цього, Додатком 22 до вказаної Інструкції затверджено перелік документів, що не підлягають реєстрації, серед якого відсутня така категорія, як заяви з кадрових питань.

Натомість, як уже зазначалось, в судовому засіданні як свідок був допитаний позивач ( ОСОБА_1 ), який повідомив суду про те, що заява була написана ним 31.01.2022 безпосередньо в ДПС України, однак не відображала його реального волевиявлення на припинення державної служби, а була лише проявом довіри та взаєморозуміння з новим керівництвом ДПС.

Що стосується накладення резолюції керівника (підпис ОСОБА_5 ) на вказаній заяві ОСОБА_1 , то вона не спростовує встановлених судом недоліків та не може підміняти собою зміст заяви державного службовця на звільнення та його волевиявлення.

При цьому, на заяві позивача про звільнення (а.с.219 том2) у верхньому лівому кутку міститься лише підпис (як стверджує відповідач) ОСОБА_5 , без дати накладення резолюції і будь-якої вказівки кому та який розпорядчий документ слід підготувати за результатами розгляду такої заяви (зміст доручення), що є порушенням ДСТУ 4163:2020 "Вимоги до оформлення документів", а також п.2.2.3.7, п.2.2.3.13 Інструкції з діловодства у ДПС, затвердженій наказом №222 від 20.12.2019.

Наявність лише підпису на місці резолюції керівника, так як і підпис заяви позивачем, без дат їх накладення та без зазначення бажаної (чи узгодженої) дати звільнення не свідчить про наявність домовленості між сторонами щодо припинення трудового договору за взаємною згодою.

Так, відповідно до частини другої статті 86 Закону №889-VIII державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення.

Однак, у заяві позивача такий строк не визначений, а будь-яких доказів погодження цього строку в інший спосіб відповідачем не надано.

Не вказаний такий строк і у наказі про звільнення від 06.09.2022 №1440-о, який видано у період тимчасової непрацездатності позивача.

Натомість, у наказі зазначено: "звільнити .... в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.".

Про наявність такої домовленості ні позивач ні відповідач в судовому засіданні не заявляли, будь-які докази цього в матеріалах справи відсутні.

Також слід зазначити, що такий спосіб як звільнення в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності передбачено лише частиною 5 статті 87 Закону №889-VIII, яка регулює припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а не за угодою сторін.

Тож постає питання, припинення державної служби позивача відбулось за ініціативою суб`єкта призначення, чи за угодою сторін?

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав уважати наявність наміру службовця звільнитися саме за угодою сторін, а сама лише згода суб`єкта призначення задовольнити заяву службовця про звільнення не означає наявності угоди про припинення служби. Таким чином, у спірних правовідносинах між сторонами трудового договору не досягнуто згоди щодо припинення трудових відносин. Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Вищенаведене узгоджується із останньою релевантною до вказаних правовідносин правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 05.12.2024 у справі №380/7363/23, де предметом позову теж було поновлення державного службовця звільненого за угодою сторін за схожих обставин.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд сформував у постановах від 03 квітня 2019 року у справі №803/497/18, від 06 лютого 2019 року у справі №816/1389/16, від 21 листопада 2018 року у справі №820/243/16, від 14 травня 2020 року у справі №815/5173/17, від 20 травня 2020 року у справі №825/3587/15-а, від 03 квітня 2024 року у справі №380/7136/23.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання представників відповідачів, що відсутність відкликання позивачем заяви свідчить про його згоду на таке звільнення.

По-перше, таке відкликання не передбачене законодавством та може слугувати лише додатковою підставою, на користь працівника, вважати, що домовленості між сторонами на розірвання трудового договору не досягнуто. Натомість, відсутність такого відкликання не свідчить про наявність самої угоди про звільнення.

Крім цього, відповідно до матеріалів справи, позивач з станом на час винесення наказу (06.09.2022) та до фактичного звільнення (05.01.2023) перебував у тимчасовій непрацездатності. (а.с.22, том1) Позивач не заперечував, що про його звільнення йому стало відомо під час перебування на лікуванні. Однак, суд звертає увагу, що безпосередньо з наказом та підставами звільнення він ознайомився лише 05.01.2023, що підтверджується матеріалами справи. (а.с.21, том1)

Таким чином, оцінивши вказане та дійсні обставини справи (відсутність життєвих обставин, які б вимагали звільнення позивача; зміст поданої заяви про звільнення, в якій відсутнє визначення дати, з якої повинні припинитися відносини державної служби, та дати її написання, відсутність інших доказів погодження сторонами дати звільнення за згодою сторін), суд дійшов висновку про відсутність домовленості між сторонами щодо припинення трудового договору за взаємною згодою.

Підстав для звільнення позивача за ініціативою суб`єкта призначення відповідачами не наведено, і судом в процесі розгляду справи не здобуто.

Таким чином, звільнення позивача не можна вважати законним.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не змінюють.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження №14-166цс20, пункт 39) конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши таке.

На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно.

Судом при вирішенні даного спору застосовано релевантні норми законодавства та висновки Верховного Суду, які найбільш подібні до об`єкту спору та змісту спірних правовідносин.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, позовна вимога про визнання протиправними і скасування наказу в.о. голови Державної податкової служби України №1440-о від 06 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", та, відповідно, наказу в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №368-о від 20 грудня 2022 року "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о", зі змінами внесеними наказами в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №369-о від 21 грудня 2022 року та №2-о від 02 січня 2023 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

У відповідності до ч.1 ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, належним способом поновлення порушеного права позивача є поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року, у зв`язку із чим, дана позовна вимога підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

У відповідності до п. 8 Постанови КМУ №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Головного управління ДПС у Тернопільській області від 30.01.2023 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 716,8181 грн. (том 1, арк. справи 24). Розрахунок здійснено у відповідності до Порядку №100.

Судом встановлено, що час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 06 січня 2023 року по 24 квітня 2025 року (дата оголошення рішення суду) складає 600 робочих днів, а тому, стягненню на користь позивача підлягає заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 430090,86 грн (600 днів х 716,8181 грн), з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові по справі №826/6583/14 від 15.02.2019, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Тому, визначенню підлягає сума заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання податків та інших платежів, які утримуються роботодавцем під час її нарахування і виплати.

Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні № 2-рп/2008 від 29 січня 2008 року, зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їхні гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Цей обов`язок зокрема проявляє себе в дії ст. 43 Конституції України, яка гарантує право працівника на працю, а також в дії ст. 41 Конституції України, яка гарантує кожному його право власності, стверджуючи його нерушимість. При цьому право на працю, безпосередньо включає право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування людини та її сім`ї. Звідси, особливого значення набуває право на своєчасне одержання винагороди за працю та її правовий захист.

Слід зазначити, що несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема заробітної плати, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу №1 Європейської конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод", де зазначено: "Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права".

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України").

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно зі ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати накази:

- в.о. голови Державної податкової служби України №1440-о від 06 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 ",

- в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №368-о від 20 грудня 2022 року "Про оголошення наказу Державної податкової служби України від 06 вересня 2022 року №1440-о", зі змінами внесеними наказами в.о. начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області №369-о від 21 грудня 2022 року та №2-о від 02 січня 2023 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Тернопільській області з 06 січня 2023 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2023 року по 24 квітня 2025 року у розмірі 430 090 (чотириста тридцять тисяч дев`яносто) грн 86 коп., з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 05 травня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідачі:

- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Білецька, 1,м. Тернопіль,Тернопільська обл., Тернопільський р-н,46003 код ЄДРПОУ/РНОКПП 44143637);

- Державна податкова служба України (місцезнаходження/місце проживання: пл. Львівська, 8,м. Київ,04053 ).

Головуючий суддя Баб`юк П.М.