Справа № 755/2262/25
Суддя: Коваленко І. В.
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №:755/2262/25
Провадження №2-а/755/62/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2025 р. м.Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Коваленко І.В.,

за участі секретаря судового засідання - Грищенко С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Базик О.П.,

представник відповідача - Хоржевський Д.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження,

В С Т А Н О В И В:

07.02.2025 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом представника позивача - адвоката Базика О.П. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження №016256 від 08 серпня 2024 року.

Позовна заява обґрунтована тим, що громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 18 травня 2022 року отримав дозвіл на імміграцію в Україну. 17 листопада 2023 року він отримав посвідку на постійне проживання в Україні. 30 листопада 2019 року позивач одружився на громадянці України ОСОБА_2 , і по цей час вони проживають однією сім`єю. 08 січня 2025 року позивач намагався відкрити рахунок в банку, і під час встановлення його особи і перевірці його документів, працівник банку повідомив позивачу про те, що його посвідка на постійне проживання визнана недійсною. Представник позивача, адвокат Базик Олексій Павлович, 14 січня 2025 року звернувся до відповідача з адвокатським запитом з вимогою повідомити, чи дійсно приймалося рішення відносно позивача про скасування його посвідки на постійне проживання в Україні за номером НОМЕР_1 від 17.11.2023 р., і якщо так, то просив надати належним чином завірену копію вказаного рішення, а також документів, на підставі яких було прийнято вказане рішення. 22 січня 2025 року представник позивача отримав відповідь на адвокатський запит та копії оскаржуваних рішень, а саме, копію рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 0689/203 від 08 серпня 2024 року та копію рішення про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 08 серпня 2024 року. Згідно вказаних рішень, підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну було те, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, що відповідає п.3, ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію». При цьому, відповідачем не було надано копії документів, на підставі яких було прийнято вказані рішення, про що зазначалося в адвокатському запиті. Позивач вважає такі рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а тому 30 січня 2025 року він, через свого представника, адвоката Базика Олексія Павловича, звернувся з позовною заявою до Київського окружного адміністративного суду з вимогою визнати протиправним та скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 0689/203 від 08 серпня 2024 року, а також визнати протиправним та скасувати рішення про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 08 серпня 2024 року. 27 січня 2025 року, представник позивача, адвокат Базик Олексій Павлович, звернувся з адвокатським запитом до відповідача з вимогою надати інформацію чи приймалося рішення відносно ОСОБА_1 про його примусове повернення до країни походження і якщо так, то просили надати копію такого рішення. У відповідь на вказаний адвокатський запит, 06 лютого 2025 року було надано відповідь та копію рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження № 016256 від 08 серпня 2024 року. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню. Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідно до листа Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства від 08.08.2024 р., № 8010.6.1/71858-24, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області - на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію», скасовано дозвіл на імміграцію в Україну № 3736, виданий 18 травня 2022 року громадянину Нігерії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018р № 321, громадянину Нігерії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 від 26.07.2022 р. Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЗУ «Про Імміграцію» та з метою забезпечення виконання положень статті 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», вирішено примусово повернути до країни походження або до третьої країни громадянина Нігерії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач не надсилав будь-яких запрошень громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 для надання пояснень до моменту прийняття оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим порушено право позивача «бути почутим». Також звертається увага на той факт, що в оскаржуваному рішенні головний спеціаліст Синиця Владислав, як на підставу прийняття оскаржуваного рішення, посилається на лист Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства від 08.08.2024 р., № 8010.6.1/71858-24, яким ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області - на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію», скасовано дозвіл на імміграцію в Україну № НОМЕР_4 , виданий 18 травня 2022 року громадянину Нігерії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до якого позивач не має жодного відношення. Крім того, головний спеціаліст посилається на те, що було скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 від 26.07.2022 р., тоді як у позивача посвідка на проживання № НОМЕР_1 від 17.11.2023 р.

10.02.2025 року, згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, справу передано в провадження судді Коваленко І.В.

12.02.2025 року ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

20.02.2025 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

24.02.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

03.03.2025 від представника відповідача Хоржевського Д.Е. надійшов відзив, в якому просить в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. 08.08.2024 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію Позивачу на підставі пункту 3 частини першої статті 12 ЗУ «Про імміграцію». Позивач був документований посвідкою на постійне проживання яка була скасована, а також скасовано дозвіл на імміграцію. 08.08.2024 було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства на підстав скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання. А також з зобов`язанням покинути територію України у термін до 06.09.2024. Вказане рішення було вручене позивачу, про що свідчить розписка про отримання вищезазначеного рішення. У той же день відносно Позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП. Та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн. Відповідно до вимог українського законодавства, іноземці та особи без громадянства перебувають на території України виключно на підставах, визначених законом. Таке саме законодавство діє у більшості країн світу, у тому числі у всіх країнах ЄС. Іноземці, які перебувають в Україні, на рівних правах з громадянами України зобов`язані поважати та дотримуватися українського законодавства. Від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівник, заступники керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, інші уповноважені керівником посадові особи цього органу (частина 2 статті 222-2 КУпАП). Відтак, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні чинним законодавством передбачено адміністративна відповідальність. Отже, уповноважені особи ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

18.03.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Базика О.П. про зупинення провадження в адміністративній справі.

У судовому засіданні 23.04.2025 року позивач та його представник - адвокат Базик О.П. позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні додатково пояснив, що у жовтня 2012 року він прибув на територію України з метою здобуття вищої освіти, навчався у Івано-Франківському національному медичному університеті на факультеті «Лікувальна справа», який закінчив у 2018 році. Інтернатуру проходив у себе на батьківщині в Нігерії. У 2019 році він одружився з громадянкою України ОСОБА_2 , у якої двоє дітей від першого шлюбу, спільних дітей у них немає. У зв`язку з одруженням, він отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні. У 2020 році вдруге повернувся до України і у 2021 році вступив до Києво-Могилянської академії на факультет «Менеджмент охорони здоров`я». У період з 2020 по 2021 рік він працював в Україні таксистом, викладав в онлайн англійську. У 2020 році він зареєструвався як фізична особа-підприємець і наразі здійснює підприємницьку діяльність, як «барбер-шопер», у підвальному приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . 17.11.2023 року він отримав нову посвідку на проживання, у зв`язку із втратою попередньої. У січні 2025 року він звернувся до банку з метою відкриття рахунку та з`ясувалось, що у нього скасована посвідка на постійне проживання, у зв`язку з чим він звернувся за правовою допомогою до адвоката. На території України він лише одни раз притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. Також, одного разу в автомобілі, який він орендував, працівники поліції знайшли заборонену речовину - канабіс, однак щодо нього ніяких протоколів не складалось, оскільки це була орендована машина, і ця речовина йому не належала.

Представник відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області - Хоржевський Д.Е. у судовому засіданні 23.04.2025 року проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За нормою пункту 1 частини першої статті 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Це право передбачено частиною другою статті 55 Конституцій України та статтею 6 КАС України.

Судом встановлено, що 08 серпня 2024 року посадовою особою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - головним спеціалістом Синицею Владиславом винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаним рішенням зобов`язано громадянина Нігерії ОСОБА_1 залишити територію України не пізніше 06.09.2024.

Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення про примусове повернення, підставою для його прийняття слугували наступні встановлені посадовою особою обставини: «Відповідно до листа Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства від 08.08.2024 №8010.6.1/71858-24, ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області: - на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну №3736, виданий 18 травня 2022 року громадянину Нігерії ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , - на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, громадянину Нігерії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 від 26.07.2022.», у зв`язку з чим при прийнятті оскаржуваного рішення, посадова особа керувалась вимогами ч.1 ст.13 Закону України «Про імміграцію», ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вважає, що неправомірними, на його думку, діями суб`єкта владних повноважень щодо нього незаконно та протиправно було прийнято рішення про примусове повернення.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Отже, суду для вирішення спірних правовідносин слід надати оцінку діям суб`єкта владних повноважень під час виконання ним владної функції з контролю у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 р. №3773-VІ (надалі - Закон №3773-VІ) та Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р. №2491-ІІІ (надалі - Закон №2491-ІІІ).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

У силу пункту 18 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні є посвідка на тимчасове проживання.

За приписами частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Законні підстави перебування на території України іноземців та осіб без громадянства визначенні у статті 5 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Законними підставами перебування на території України іноземців та осіб без громадянства для реалізації своїх прав на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні є підстави, встановлені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» або Законом України «Про імміграцію».

Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право вільно та безперешкодно за своїм бажанням пересуватися територією України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, крім обмежень, встановлених статтею 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на вибір місця проживання, крім обмежень, встановлених статтею 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Виключний перелік підстав для перебування іноземців на території України визначений статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до частини 16 якої, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Пунктом 15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - тринадцятій цієї статті.

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну на тимчасове проживання, передбачений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 (далі - Порядок №322).

За змістом пунктів 1, 2 Порядку №322, посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

За змістом пунктів 1, 2 Порядку №322, п освідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України та які:

1) досягли 16-річного віку або не досягли 16-річного віку, але самостійно прибули в Україну з метою навчання, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто;

2) не досягли 16-річного віку або визнані обмежено дієздатними чи недієздатними, - на підставі заяв-анкет осіб, зазначених у частинах другій - тринадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", до яких вони прибули з метою возз`єднання сім`ї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту громадянина Федеративної Республіки Нігерія, номер НОМЕР_5 , виданим 22.10.2019 року, дата закінчення строку дії: 21.10.2024.

Дата першого в`їзду позивача на територію України судом не встановлена, оскільки згідно наданих відповідачем Відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України, наявна лише інформація про виїзд позивача з території України в пункті пропуску «Бриспіль-D», який датується - 01.12.2019 року.

Згідно Відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України, виїзд 01.12.2019 року позивача з території України відбувся на підставі посвідки на тимчасове проживання.

Таким чином, на момент виїзду позивача з території України 01.12.2019 року останній був документований посвідкою на тимчасове проживання, яка була отримана останнім у відповідності до Порядку №322 та на підставі поданих документів.

Обґрунтовуючи перебування на території України на законних підставах, позивач у позовній заяві зазначав, що ще 30 листопада 2019 року він одружився на громадянці України ОСОБА_2 , і по цей час вони проживають однією сім`єю.

Судом встановлено, що ще 30 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_6 , виданим 30.11.2029 Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (актовий запис №3430). (а.с.19)

З наданих стороною відповідача відомостей про документи, видані на ім`я позивача органами України, вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 03.12.2020 за №119023700 про обмін посвідки на тимчасове проживання, органом за кодом: 9060, ОСОБА_1 24 грудня 2020 року видано посвідку №: НОМЕР_7 на тимчасове проживання зі строком дії до 22.12.2021 року. Попередню посвідку визнано недійсною, у зв`язку з обміном.

У подальшому, 26.11.2021 року органом за кодом: 8014 (в даному випадку - відділ централізованого оформлення документів №3 Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства) ОСОБА_1 на підставі його заяви від 15.11.2021 року було здійснено обмін посвідки на тимчасове проживання зі строком дії до 20.02.2024 року, яку в подальшому було скасовано та вилучено.

Отже, законними підставами перебування на території України іноземця - громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 слугувала наявність у останнього посвідки на тимчасове проживання в Україні, видача та обмін якої здійснювався органом державної влади на підставі його заяв про видачу (обмін) посвідки на тимчасове проживання в Україні з метою возз`єднання сім`ї з громадянкою України ОСОБА_2 на підставі шлюбу, що не заперечувалось сторонами.

У той же час, у судовому засіданні позивач повідомив, що у його дружина ОСОБА_2 від першого шлюбу має двох неповнолітніх дітей, однак імен та віку дітей назвати суду не зміг, пояснюючи тим, що не пам`ятає. Також повідомив, що його дружина від початку повномасштабного вторгнення Російської федерації на територію України виїхала за межі України і нарізі перебуває у Федеративній Республіці Німеччина, однак зв`язатись з дружиною за допомогою засобів мобільного зв`язку у судовому засіданні йому так і не вдалось.

Згідно з абзацом 3 статті 1 Закону України «Про імміграцію», іммігрантом є - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Підстави для надання дозволу на імміграцію та квота імміграції визначені у статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Так, зокрема згідно пункту 1 статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається : одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Судом встановлено, що 18 травня 2022 року громадянину Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі його заяви від 17.01.2022 року за №400039793, видано дозвіл на імміграцію в Україну за №3736/632, згідно з яким йому на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні. Строк дії дозволу до 18 травня 2023 року. (а.с.18)

Згідно Відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України, вбачається, що 18 травня 2022 року, тобто у день видачі дозволу на імміграцію позивач у період часу з 11.03.2022 року по 28.06.2022 року перебував за межами території України.

За правилами частини 3 статті 11 Закону України «Про імміграцію», особа, яка перебуває на законних підставах в Україні та отримала дозвіл на імміграцію, повинна не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку тимчасового перебування/проживання особисто або через законного представника звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою-анкетою про оформлення їй посвідки на постійне проживання. До заяви-анкети додаються оригінал (після пред`явлення повертається) та копія паспортного документа заявника, копія документа, що підтверджує строк тимчасового перебування/проживання, копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

З наданих стороною відповідача відомостей про документи, видані на ім`я позивача органами України, вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 14.07.2022 за №200057034 про видачу посвідки на постійне проживання, органом за кодом: 8014 (в даному випадку - відділ централізованого оформлення документів №3 Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства), ОСОБА_1 28.07.2022 року видано посвідку №: НОМЕР_3 на постійне проживання зі строком дії до 25.07.2032 року.

Підстави для відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію встановлені статтею 12 Закону України «Про імміграцію».

Так, згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо: це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

За правилами частини другої статті 12 Закону України «Про імміграцію», у разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про імміграцію», ц ентральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення. (частина 2 статті 13 Закону України «Про імміграцію» в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення).

Відповідно до вимог частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), і ноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. (частина 3 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення).

Згідно із п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за № 806/21119, затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Інструкція визначає порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання.

У цій Інструкції терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Дія цієї Інструкції поширюється на посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону, органів СБУ та іноземців, які підлягають примусовому поверненню чи примусовому видворенню у випадках, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України. (пункт 5 Розділу І Інструкції).

Примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення. (пункт 6 Розділу І Інструкції).

Підставами для подання позову про примусове видворення іноземців, серед іншого, є: невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення; якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду,- до набрання рішенням суду законної сили.

Розділом ІІ Інструкції № 353/271/150 визначено Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час прийняття рішень про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни.

Так, згідно пункту 1 Розділу ІІ Інструкції № 353/271/150, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Органи ДМС надсилають інформацію відомчою електронною поштою (факсимільним зв`язком) - до апарату ДМС.

Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Один з примірників рішення про примусове повернення видається іноземцю, стосовно якого воно прийнято, інший залишається в органі, який його прийняв.

У разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця скасовується віза, вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні, та проставляється штамп, зразок якого наведено в додатку 4 до цієї Інструкції.

Іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Витрати, пов`язані із супроводом іноземця під час виконання рішення про примусове повернення, здійснюються за рахунок та в межах кошторису органів ДМС та органів охорони державного кордону, в яких проходять службу (працюють) такі посадові особи.

З метою контролю за виконанням іноземцем рішення про примусове повернення посадові особи органів ДМС та органів охорони державного кордону можуть супроводжувати такого іноземця територією України до пункту пропуску (пункту контролю) через державний кордон України, через який іноземець запланував виїзд.

Аналіз вищезазначених нормативно-правових актів свідчить про наявність у територіального органу Державної міграційної служби України повноважень щодо прийняття рішення про примусове повернення у разі, якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Так, підставою прийняття оскаржуваного рішення міграційного органу слугував лист Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства від 08.08.2024 №8010.6.1/71858-24, на підставі якого ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області, керуючись пунктом 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасувало позивачу дозвіл на імміграцію в Україну №3736, виданий 18 травня 2022 року, та на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, скасувало посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 від 26.07.2022.»

Пунктами 3, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21 червня 2018 року № 2469-VIII встановлено, що національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Згідно пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

ДМС відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого: 6) організовує роботу з провадження за заявами про надання дозволів на імміграцію і поданнями про скасування дозволів на імміграцію та виконання прийнятих рішень і у передбачених законодавством випадках приймає рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію; 9-1) приймає рішення про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства в країну походження або третю країну, про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства з України, рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, про реадмісію, про заборону в`їзду іноземцям та особам без громадянства в Україну, здійснює заходи, пов`язані з примусовим поверненням/видворенням іноземців та осіб без громадянства з України; 33) здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності; 38) виконує у межах повноважень, передбачених законом, правозастосовні і правоохоронні функції. (пункт 4 Положення №360).

Щодо посилань представника позивача - адвоката Базика О.П. на те, що відповідачем не було надано копії листа Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства від 08.08.2024 №8010.6.1/71858-24, на підставі якого ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській скасувало позивачу дозвіл на імміграцію в Україну №3736, виданий 18 травня 2022 року, та посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 від 26.07.2022, то вони не заслуговують на увагу, оскільки ДМС, як центральний орган виконавчої влади, відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, виконує правоохоронну функцію держави, яка полягає у забезпеченні охорони конституційного ладу, прав і свобод громадян, законності і правопорядку, довкілля, встановлених і регульованих правом усіх суспільних відносин. Завдяки саме цій функції забезпечується існування, благополуччя самого суспільства, особистості в ньому.

Під час прийняття рішення у справі, суд враховує, що організація проведення заходів щодо запобігання правопорушенням і злочинам у сфері міграції та громадянства, участь у їх проведенні є однією із функцій, як і реалізовує Державна міграційна служба України у відповідності до статті 6 Закону України «Про Державну міграційну службу України».

Твердження позивача про те, що лише 08 січня 2025 року, під час спроби відкрити рахунок в банку від працівника банку він дізнався про визнання недійсною посвідки на постійне проживання, а отже й про прийняття рішення про його примусове повернення, яке в подальшому отримано на адвокатський запит 22.01.2025 року, не заслуговують на увагу та спростовуються наступним.

Як убачається з Відомостей ДМС про документи, видані на ім`я позивача органами України, в день винесення оскаржуваного рішення - 08.08.2024 року посвідка на постійне проживання органом, що її видав, була скасована, але не вилучена, що свідчить про те, що оскаржуване рішення у день його прийняття позивачу не оголошувалось та його копія не йому вручалась, оскільки визнана недійсною посвідка у той же день підлягала вилученню у позивача центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції.

У судовому засіданні, під час встановлення особи позивача, останній пред`явив суду для огляду посвідку на постійне проживання в електронному вигляді, завантажену у державний мобільний застосунок «Дія». Вказаний застосунок дає змогу зберігати в смартфоні посвідку на тимчасове або постійне проживання, водійське посвідчення, внутрішній і закордонний паспорти та інші документи. Сервіс щодо можливості доступу до посвідки на постійне та тимчасове проживання в «Дії» був розроблений Мінцифри спільно з Міністерством внутрішніх справ України та Державною міграційною службою України. Таким чином, користування мобільним застосунком «Дія» свідчить про те, позивач був обізнаний про прийняті щодо нього рішення та його обов`язком було самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення, однак в даному випадку вимогу українського законодавства позивачем були проігноровані.

Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, ст.ст.4, 7,9,13, 22, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Законом України «Про Державну міграційну службу України», Законом України «Про імміграцію», суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 25 квітня 2025 року.

Суддя