Справа № 160/7390/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2025 рокуСправа №160/7390/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Ніколайчук С.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії
10 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
- з 01.09.1989 р. до 31.12.1990 р. (включно) у Псковському державному педагогічному інституті імені С.М. Кірова;
- з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно) у Луганському державному педагогічному інституті імені Т.Г. Шевченка Східноукраїнського університету;
- зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання з 01.09.1989 р. до 31.12.1990 р. (включно) у Псковському державному педагогічному інституті імені С.М. Кірова;
- зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно) у Луганському державному педагогічному інституті імені Т.Г. Шевченка Східноукраїнського університету;
- здійснити ОСОБА_1 з 21 січня 2025 року (дата звернення до пенсійних органів) перерахунок та виплату пенсії із зарахуванням до страхового стажу періоди навчання з 01.09.1989 р. до 31.12.1990 р. (включно) у Псковському державному педагогічному інституті імені С.М. Кірова та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно) у Луганському державному педагогічному інституті імені Т.Г. Шевченка Східноукраїнського університету.
Позовна заява позивач обґрунтувала тим, що отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058) на підставі довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ № 214250 від 22 квітня 2019 року. III групу інвалідності встановлено з 17 квітня 2019 року і безстроково, причина інвалідності - загальне захворювання.
При звернення до відповідача, отримала відповідь, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди навчання з 01.09.1989 до 31.12.1990 (включно) та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно). Відповідач, як на підставу не зарахування періодів навчання з 01.09.1989 до 31.12.1990 (включно) та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно) посилається на те, що: (1) довідка про навчання з 01.09.1991 по 16.06.1995 видана ЛНР; (2) відсутні документи, що підтверджують зв`язок прізвища « ОСОБА_2 » з « ОСОБА_3 ».
Вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, тому просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 10 березня 2025 року суд відкрив провадження у адміністративній справі № 160/7390/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Копія ухвали від 10 березня 2025 року отримана представником відповідача, проте станом на день прийняття рішення відповідач правом на надання відзиву не скористався.
В силу ч. 4 ст. 124, ч. 8 ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.
Відповідач, на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, не надіслав до суду письмового відзиву на адміністративний позов та не повідомив про поважність причин ненадання відзиву.
Відповідно до ч. 6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивачці встановлено ІІІ групу інвалідності з 17.04.2019 року безстроково, причина інвалідності - загальне захворювання, що підтверджується копією довідки серії 12 ААБ № 214250.
21 січня 2025 року позивач засобами вебпорталу Пенсійного фонду України направила до відповідача звернення з метою отримання роз`яснень щодо пенсійного забезпечення, що підтверджується знімком екрану з вебпорталу Пенсійного фонду України.
28 січня 2025 року відповідач надав відповідь за № 4960-2900/Р-01/8-0400/25 на звернення позивача 21 січня 2025 року, з якого останній стало відомо, що до її страхового стажу не зараховано періоди навчання з 01.09.1989 до 31.12.1990 (включно) та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно). Відповідач, як на підставу не зарахування періодів навчання з 01.09.1989 до 31.12.1990 (включно) та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно) посилається на те, що: (1) довідка про навчання з 01.09.1991 по 16.06.1995 видана ЛНР; (2) відсутні документи, що підтверджують зв`язок прізвища « ОСОБА_2 » з « ОСОБА_3 ».
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058) на підставі довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ № 214250 від 22 квітня 2019 року.
III групу інвалідності встановлено з 17 квітня 2019 року і безстроково, причина інвалідності - загальне захворювання.
21 січня 2025 року позивач засобами вебпорталу Пенсійного фонду України направила до відповідача звернення з метою отримання роз`яснень щодо пенсійного забезпечення, що підтверджується матеріалалми справи.
28 січня 2025 року відповідач надав відповідь за № 4960-2900/Р-01/8-0400/25 на звернення позивача 21 січня 2025 року, з якого останній стало відомо, що до її страхового стажу не зараховано періоди навчання з 01.09.1989 до 31.12.1990 (включно) та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно). Відповідач, як на підставу не зарахування періодів навчання з 01.09.1989 до 31.12.1990 (включно) та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно) посилається на те, що: (1) довідка про навчання з 01.09.1991 по 16.06.1995 видана ЛНР; (2) відсутні документи, що підтверджують зв`язок прізвища « ОСОБА_2 » з « ОСОБА_3 ».
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не зарахування періодів навчання з 01.09.1989 до 31.12.1990 та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 року, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
При цьому, статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Вказане право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон №1788) визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року (далі Закон № 1058-IV).
Відтак, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ст. 24 Закону № 1058-IV).
Статтею 56 Закону №1788 визначаються види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Періоди трудової діяльності до 01.01.2004, які зараховуються до страхового стажу, визначені ст. 56 Закону №1788. Ними, зокрема, є навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до ст. 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту» час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
З матеріалів справи видно, що у трудовій книжці позивачки НОМЕР_2 міститься запис про навчання у Луганському педінституті з 01.09.1989 по 16.06.1995 році із зазначенням номеру диплому НОМЕР_3 , а також дати його видачі 16.06.195 року.
Проте у зарахуванні позивачу в страховий стаж періоду навчання з 01.09.1975 по 14.07.1977 пенсійним органом було відмовлено, оскільки довідка про навчання у педагогічному інституті ім.. Т.І. Шевченка видана ЛНР.
Щодо підстав, які слугували для відмови у зарахуванні періоду навчання позивача до його страхового стажу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню (п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України №110 від 17 серпня 1993 року (далі - Інструкція).
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди ( п. 2.2 Інструкції) .
Відповідно до п.2.3 Інструкції №162 всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.
Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України від 15.04.2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України« (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону №1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину адміністративної межі та лінії зіткнення між тимчасово окупованою територією та іншою територією України, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Частиною першою статті 17 Закону №1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
Згідно зі статтею 18 Закону №1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Положеннями частин 1 - 3 статті 9 Закону №1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що акт (рішення, документ), виданий органом на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків у разі, якщо він виданий органом створеним у порядку, не передбаченому законом.
Частиною четвертою статті 9 Закону №1207-VII, визначено, що встановлення зав`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці (справи «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
У виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Суд вважає, що неврахування відповідачем довідки № 133 від 27.05.2019 року є порушенням конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.
Враховуючи вказане, суд зробив висновок, про протиправність дій відповідача про відмову у перерахунку пенсії позивача з урахуванням довідки про навчання з 01.09.1991 по 16.06.1995.
Таким чином зміна прізвища на « ОСОБА_5 » відбулася лише 17 серпня 1991 року після укладення шлюбу, тобто вже під час навчання. Оскільки всі архівні записи про зарахування, надання академічної відпустки та відрахування були оформлені на дівоче (дошлюбне) прізвище « ОСОБА_2 », саме це прізвище фігурує у виданій архівній довідці № 76/16 від 28 травня 2019 року.
10 серпня 1995 року позивач розірвала шлюб із ОСОБА_6 та залишила собі прізвище « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_4 .
01 грудня 2001 року позивач вдруге уклала шлюб та змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_3 », що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_5 .
Зміна прізвища на « ОСОБА_3 » відбулася лише 01 грудня 2001 року, тобто вже після завершення навчання у Луганському державному педагогічному інституті імені Т.Г. Шевченка. У свою чергу, оскільки всі архівні записи про зарахування та відрахування були оформлені на дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 », саме це прізвище фігурує у виданій архівній довідці № 133 від 27 травня 2019 року та у дипломі НОМЕР_3 .
Архівні довідки № 76/16 від 28 травня 2019 року та № 133 від 27 травня 2019 року були надані Позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 24 липня 2019 року, про що свідчать підписи заявника (Позивача) та спеціаліста у розписці-повідомлені від 03.05.2019 року.
Суд констатує, що в усіх документах, наданих позивачем, поза розумним сумнівом йдеться про одну й ту саму особу позивача, оскільки в документах якої наявні недоліки формального характеру, що не дають підстав для сумніву в їх належності з огляду на такі недоліки самі по собі.
З вищенаведених підстав, дії відповідача стосовно не зарахування періоду навчання позивача з 01.09.1989 р. до 31.12.1990 р. є протиправними.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (до прикладу, постанови Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №802/412/17-а, від 11.04.2018 у справі №806/2208/17).
При обранні способу захисту порушеного права судом враховано, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.
Дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою тощо.
Крім того, повноваження суду щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії прямо передбачені п. 7 ч.2 ст. 245 КАС України, а ефективний спосіб відновлення порушеного права має виключати подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень та забезпечувати, а також необхідність повторного звернення до суду.
З урахуванням вищенаведеного суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 з 21 січня 2025 року (дата звернення до пенсійних органів) перерахунок та виплату пенсії із зарахуванням до страхового стажу періоди навчання з 01.09.1989 р. до 31.12.1990 р. (включно) у Псковському державному педагогічному інституті імені С.М. Кірова та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно) у Луганському державному педагогічному інституті імені Т.Г. Шевченка Східноукраїнського університету.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд зробив висновок, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно ч. 1ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач при зверненні до суду поніс судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду, в розмірі 968,96 грн, що документально підтверджується квитанцією від 10.03.2025.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подання позову до суду в сумі 968,96 грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 з 21 січня 2025 року (дата звернення до пенсійних органів) перерахунок та виплату пенсії із зарахуванням до страхового стажу періоди навчання з 01.09.1989 р. до 31.12.1990 р. (включно) у Псковському державному педагогічному інституті імені С.М. Кірова та з 01.09.1991 р. до 15.06.1995 р. (включно) у Луганському державному педагогічному інституті імені Т.Г. Шевченка Східноукраїнського університету.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук