Справа № 732/1006/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 732/1006/24 Суддя (судді) першої інстанції: Лиманська М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 05.09.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - головний спеціаліст Городнянського сектору управління Державної міграційної служби в Чернігівській області Денисюк Дмитро Олександрович, про визнання протиправними та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та постанови про накладення адміністративного стягнення,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області, в якому просила:

скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ № 001359, винесену 24 травня 2024 року головним спеціалістом Городнянського сектору управління Державної міграційної служби в Чернігівській області Денисюком Д.О. про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, та провадження по справі закрити;

скасувати рішення № 2 від 29 травня 2024 року головного спеціаліста Городнянського сектору управління Державної міграційної служби в Чернігівській області Денисюка Д.О. про примусове повернення позивачки до країни походження або до третьої країни.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила про те, що після смерті її батьків, які були українцями, її удочерила сестра її матері ОСОБА_2 . Позивачка проживала у сім`ї ОСОБА_2 до 1989 року, після чого виїхала до республіки білорусь. У 2017 році, будучи громадянкою республіки білорусь, позивачка приїхала до України та з того часу постійно проживає у с. Хоробичі Городнянського (після реформування - Чернігівського) району Чернігівської області.

Позивачка вважає, що оскільки при винесенні оскаржуваних постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності та рішення про примусове повернення до країни походження, були порушені норми чинного законодавства та не встановлені дійсні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, ці рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 05.09.2024 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.05.2025.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Третя особа у судове засідання не з`явилась.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Нефтекумск Ставропольського краю РСФСР, її батьками вказані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . (а.с.9)

З копії погосподарської книги та довідки Хоробицького старостинського округу Городнянської міської ради №284 від 21.09.2021 убачається, що ОСОБА_1 з 1977 року і по 05 вересня 1989 року була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 . (а.с.11,12)

Прізвище ОСОБА_1 після укладення шлюбу - « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 . (а.с.10)

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Республіки Білорусь, документована паспортом громадянина Республіки Білорусь НОМЕР_3 , який виданий 11 січня 2017 року. (а.с 7-8)

24 травня 2024 року головним спеціалістом Городнянського сектору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Денисюком Д.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ №001373 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП.

В протоколі зазначено, що 24.05.2024 об 11год.47 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , громадянка респубілки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , порушила законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищила встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, з 30.09.2017, та ухиляється від виїзду з України після закінчення відповідного строку перебування. У протоколі зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, а також її права та обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП, що підтверджується особистим підписом останньої у протоколі про адміністративне правопорушення. (а.с.16-16 зв.)

На підставі протоколу, 24 травня 2024 року, спеціалістом Городнянського сектору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Денисюком Д.О. було винесено постанову ПН МЧГ № 001359 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3570 грн. Копію зазначеної постанови ОСОБА_1 отримала 24.05.2024, про що свідчить її особистий підпис у постанові. (а.с. 57)

29.05.2024 головним спеціалістом Городнянського сектору УДМС у в Чернігівській області Денисюком Д.О. було прийнято рішення № 2 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни у термін до 27 червня 2024 року. ОСОБА_1 зобов`язалась до 27.06.2024 залишити територію України, про що свідчить її власноручний підпис у цьому рішенні. (а.с.58-59)

Наведене зумовило позивача на звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що починаючи з 30.09.2017, а саме з часу спливу строку законного перебування ОСОБА_1 на території України, до моменту винесення рішення від 29 травня 2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивач не вживала жодних заходів для легалізації свого проживання (перебування) на території України, з огляду на що, рішення № 2 від 29.05.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни стосовно громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та постанова серії ПН МЧГ №001359 від 24.05.2024 про накладення на останню адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 3570 грн, прийняті з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Так, апелянт наголошує на тому, що висновки суду не враховують всіх важливих обставин, а також, оскаржуване рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було прийнято з пропуском строку, встановленого КУпАП. Також, акцентовано увагу і на процедурних порушеннях, допущених органом ДМС (ПТПІ) що виникли за наслідком прийняття оскаржуваного рішення.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним законодавчим актом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI.

Статтею 4 даного Закону, визначений виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Зокрема, відповідно до положень ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно змісту ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 5 вищезазначеної Інструкції, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: - дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; - дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; - якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; - затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначено перелік обставин, за наявності яких забороняється примусове повернення чи примусове видворення іноземця або особи без громадянства, цей перелік є вичерпним.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 перетнула державний кордон на в`їзд в Україну 02 липня 2017 року та перебувала на території України на підставі паспорта громадянина республіки білорусь № НОМЕР_3 . Термін законного перебування ОСОБА_1 на території України закінчився 30 вересня 2017 року.

Колегія суддів, враховуючи досліджені обставини та матеріали справи, вважає цілком обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що оскільки, починаючи з 30.09.2017, а саме, з часу спливу строку законного перебування ОСОБА_1 на території України, до моменту винесення рішення від 29 травня 2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни, громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 не вживала жодних заходів для легалізації свого проживання (перебування) на території України, стверджувати про її законне перебування/проживання в Україні підстав немає. При цьому, посилання апелянта на певні обставини (запровадження воєнного стану в Україні, звернення до органів місцевого самоврядування, близькість населеного пункту до кордону з Республікою Білорусь), на переконання колегії суддів, не змінюють обставин того, що починаючи з 2017 року, позивач не вчиняла жодних передбачених законодавством дій, задля легалізації свого проживання в Україні. Доказів на підтвердження доводам апеляційної скарги, матеріали справи не містять.

При цьому, судом першої інстанції також було встановлено, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачка не зверталася, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримувала.

Доказів протилежного позивачкою не надано, так як і не надано належних та допустимих доказів вчинення нею дій з легалізації свого перебування на території України.

Водночас, спірним рішенням про примусове повернення позивачці надано варіативність дій з метою залишення території України, зокрема виїхати або до країни походження (республіки білорусь), або до третьої країни.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що головний спеціаліст Городнянського сектору управління Державної міграційної служби в Чернігівській області Денисюк Д.О. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому, правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення позивачки до країни походження або до третьої країни від 29.05.2024 відсутні.

Щодо правомірності постанови серії ПН МЧГ №001359 від 24.05.2024 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.2 ст.203 КУпАП у вигляді штрафу у сумі 3570 грн, слід врахувати, що граничний термін перебування ОСОБА_1 на території України сплив 30 вересня 2017 року, на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ №001373 та постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ №001359 позивачка перебувала на території України без документів на право проживання в Україні, більш як 30 днів, чим порушила вимоги ч. 1, 3 ст. 3, ст. 4, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Вказані обставини свідчать про правомірність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі ч. 2 ст. 203 КУпАП та, як наслідок, про правомірність спірної постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ №001359.

Щодо доводів апелянта про пропуск строку для притягнення позивача до відповідальності, колегія суддів сприймає їх критично, позаяк, вказане є триваючим правопорушенням, що розпочалося зі спливом 30 денного строку перебування на території України в 2007 році та триває на сьогоднішній день, адже і станом на зараз, обставини, що стали підставою для притягнення її до відповідальності не відпали.

Також, колегія суддів не бере до уваги посилання на обставини та дії органу міграційної служби, що виникли вже після прийняття оскаржуваного рішення, позаяк, це не є предметом даного спору.

Таким чином, рішення №2 від 29.05.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни стосовно громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та постанова серії ПН МЧГ №001359 від 24.05.2024 про накладення на останню адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 3570 грн, були прийняті з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Інших обставин, що унеможливлюють виконання рішення про примусове повернення, позивачем не повідомлено.

За наслідками розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість її доводів та відсутність підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції не було встановлено порушення норм матеріального/процесуального права судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому, у її задоволенні необхідно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, згідно з ч. 3 ст. 272 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 272, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 05.09.2024 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 01.05.2025.