Справа № 420/17016/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/17016/24

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Єщенка О. В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року у справі за позовом адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та про зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2024 року адвокат Єрьоміна В. А., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду першої інстанції з позовом до 9 Спортивного клубу Міністерства оборони України (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просила:

-визнати протиправною бездіяльність щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме: ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі;

- зобов`язати виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з лютого 2019 по 18.07.2022 у повному обсязі, а за період з 19.07.2022 по 06.05.2024 - не більш як за шість місяців, відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100);

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, включно, за весь час затримки виплати;

- зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, включно, за весь час затримки виплати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат пояснює, що під час звільнення з військової служби - 05.02.2019, її довірителю не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

Як указує адвокат, остаточний розрахунок із виплати вказаної індексації ВЧ НОМЕР_1 здійснило 06.05.2024 в сумі 95 631,71 грн, на виконання судового рішення.

За твердженням адвоката Єрьоміної В. А., оскільки відповідач не виплатив її довірителю при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, встановленого Порядком №100.

Також адвокат вважає, що відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10. 2000 №2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок №159), позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів через порушення строків виплати грошового забезпечення.

Адвокат зазначає, що невиконання суб`єктом владних повноважень дій щодо виплати належного її довірителю грошового забезпечення при звільненні з військової служби, порушує його права, гарантовані Конституцією України та становить втручання у право власності, у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2019 по 19.01.2023 включно у розмірі 393 580 грн.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2019 по 19.01.2023 включно у розмірі 393 580 грн.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 до 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 01.12.2018, виплачених 06.05.2024 за весь час затримки виплати.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2016 до 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 01.12.2018, виплачених 06.05.2024 за весь час затримки виплати.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача відповідачем не проведений з останнім розрахунок у повному обсязі, а саме не була виплачена індексація грошового забезпечення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Суд зазначив, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Не виконання такого обов`язку, як указав суд, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд врахував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

За таких підстав суд вважав, що спірний період щодо виплати середнього заробітку у цій справі слід умовно поділити на 2 частини: з 05.02.2019 (з дати звільнення) по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 06.05.2024 (по час остаточного розрахунку).

Водночас, обраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд врахував численну практику суду касаційної інстанції, зокрема, щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, а також принципу співмірності що стосується періоду до 19.07.2022.

Також суд дійшов висновку, що відповідно до норм Закону№2050-ІІІ, у випадку встановлення протиправності дій власника або уповноваженого ним органу щодо неналежного нарахування та виплати військовослужбовцю грошового забезпечення, останній має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

ВЧ НОМЕР_1 вважаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

По - перше, скаржник указує, що норми КЗпП України не розповсюджуються на військовослужбовців.

Як зазначає скаржник, з огляду на особливий статус військовослужбовців є безпідставними застосування норм трудового законодавства до спірних правовідносин, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

По-друге, скаржник не погоджується із здійсненим судом першої інстанції розрахунком розміру відшкодування належного позивачеві до виплати розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.08.2024 у справі №200/3662/23, скаржник зазначає, що під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком працівника, а також причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір майнових втрат працівника та співмірність цих втрат із заявленою до стягнення сумою.

По-третє, як зазначає скаржник, під час ухвалення рішення суд не врахував, що відповідно до положень статей 3, 4 Закону №2050-ІІІ підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: нарахування громадянину належних йому доходів; доходи не повинні носити разовий характер; порушення встановлених строків їх виплати; затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

При цьому, за твердженням скаржника, виплата індексації грошового забезпечення носить разовий характер, а тому не є підставою для виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку порушення строків її виплати.

Отже, на переконання скаржника підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

ОСОБА_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу у складі ВЧ НОМЕР_1 Міністерства оборони України та датою виключення позивача зі списків особового складу є 05.02.2019, що не заперечується сторонами.

Під час звільнення та виключення зі списків особового складу позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення.

З метою захисту порушеного права, позивач звернувся із заявою до ВЧ НОМЕР_1 про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, однак отримав відмову, яку оскаржив у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2023 у справі №420/23766/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2021 позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення в період з 01.11.2016 до 28.02.2018.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.11.2016 до 28.02.2018 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 01.12.2018 включно відповідно до приписів абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.12.2018 включно відповідно до приписів абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

В решті позовних вимог відмовлено.

06.05.2024 ОСОБА_1 , на виконання судового рішення у справі №420/23766/23, виплачена індексація грошового забезпечення в розмірі 95 631,71 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільнені та компенсації втрати частини доходу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідаючи на довід апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Ця стаття також передбачає, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частина 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на час звільнення позивача) визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, і, як наслідок, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язання виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Переходячи до оцінки доводів скаржника, в яких він не погоджується із розрахованим судом першої інстанції розміром середнього заробітку та зазначає про право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком працівника, а також причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір майнових втрат працівника та співмірність цих втрат із заявленою до стягнення сумою, колегія суддів зазначає таке.

Як мовилося вище, частина 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на час звільнення позивача) визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Згідно матеріалів справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 станом на 05.02.2019 (дата виключення зі списків військової частини) індексації грошового забезпечення.

Як мовилося вище, 06.05.2024 на виконання рішення суду у справі №420/23766/23 ВЧ НОМЕР_1 виплатила позивачу індексації грошового забезпечення у розмірі 95 631,71 грн.

Надаючи відповідь на доводи скаржника про право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, застосувавши принцип співмірності таких сум, істотності частки між заборгованістю та належної до виплати суми, а також інших критеріїв, колегія суддів зазначає таке.

Так, суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, врахувавши позицію суду касаційної інстанції дійшов висновку, що спірний період щодо виплати середнього заробітку ОСОБА_1 варто умовно поділити на дві частини, зокрема, на період з 05.02.2019 (з дня звільнення) по 18.07.2022 (до дати набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП) та з 19.07.2022 по 06.05.2024 (день фактичного остаточного розрахунку).

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо застосування саме такого способу розрахунку, однак помилково визначив розмір середнього заробітку за період з 05.02.2019 по 18.07.2022 в сумі 337 333,04 грн., який належить виплатити позивачеві саме за указаний вище період.

Колегія суддів вважає, що для правильного вирішення спору за період з 05.02.2019 по 18.07.2022 слід застосувати такий спосіб визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі і вище Порядок №100) визначає, що його дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.

Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 передбачає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Оскільки, позивач виключений із списків особового складу військової частини 05.02.2019, то для розрахунку середньоденного заробітку необхідно враховувати грошове забезпечення за грудень 2018 року та січень 2019 року.

Згідно даних довідки про розмір грошового забезпечення позивача за грудень 2018 року та січень 2019 року, середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає: 8110,70 грн. (заробітна плата за грудень 2018 року) + 10842 грн. (заробітна плата за січень 2019 року) = 18952,70 грн./62 (кількість робочих днів за грудень 2018 року січень 2019 року) = 305,69 грн.

Розраховуючи суму середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 05.02.2019 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), колегія суддів керується наступним.

За правилами статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на період з 05.02.2019 по 18.07.2022) виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється за весь період такої затримки, у зв`язку із чим в даному випадку період затримки з 05.02.2019 по 18.07.2022 становить 1259 календарних днів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця ( пункт 71 постанови від 26.06. 2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц де суд виснував, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статтею 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на обставини цієї справи, колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Так, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби з ВЧ НОМЕР_1 нараховане та виплачене грошове забезпечення в розмірі 13 477,54 грн.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2023 у справі № 420/23766/23 позивачу виплачена перерахована індексація грошового забезпечення в розмірі 95 631,71 грн.,

Таким чином, загальна сума, що підлягала виплаті позивачу на день звільнення складала 109 109,25 грн. (95 631,71 + 13 477,54).

Враховуючи принцип істотності частки між виплаченим розміром грошового забезпечення при звільнення та виплаченою сумою грошового забезпечення, на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2023 у справі №420/23766/23, відсоткове співвідношення суми грошових коштів до загальної суми виплата, що мала бути виплачена на день звільнення розраховується наступним чином: 95 631,71 грн. х 100 / 109 109,25 грн. = 87,65 %.

Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності між виплаченою сумою та сумою заборгованості, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.02.2019 по 18.07.2022 наступним чином:

1259 днів х 305,69 грн. = 384 863,71 грн. х 87,65% = 337 333,04 грн., що становить 87,65% суми виплати, яка мала бути нарахована на день звільнення зі служби.

Водночас, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, щодо інших критеріїв зменшення розміру відшкодування, колегія суддів також враховує: розмір простроченої заборгованості (95631,71 грн.); загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум в судовому порядку, зокрема, у справі №420/23766/23.

У даному випадку, на переконання колегії суддів, про порушення своїх прав у межах спірних правовідносин позивач мав дізнатись під час виключення зі списків особового складу військової частини, а саме 05.02.2019.

При цьому, до суду з адміністративним позовом у справі №420/23766/23 ОСОБА_1 звернувся у серпні 2023 року, тобто минуло більш ніж 54 місяці після звільнення.

Між тим, приписами частини 1 статті 233 КЗпП України (у редакції чинній на час звернення до суду як у цій справі, так і у справі №420/23766/23) визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Тобто, законодавцем встановлений загальний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, пропуск якого, на переконання колегії суддів, може бути врахований у якості понижуючого коефіцієнту при нарахуванні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У свою чергу, за відповідний період, що становить більш ніж 54 місяці, які позивач зволікав перед зверненням до суду у справі №420/23766/23 до повного вирішення спірного питання стосовно невиплачених сум при звільненні, вищевказаний тримісячний строк сплинув більш ніж 18 разів, тому суд вважає за можливе застосувати понижуючий коефіцієнт 18.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що сума обрахованої частини середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2019 по 18.07.2022 складає: 18 740,72 грн. (337333,04грн. / 18).

Що стосується періоду затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 по 06.05.2024, яка охоплюється дією статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, колегія суддів зазначає таке.

Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 19.07.2022 регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № №560/9586/22, і такий висновок колегія суддів вважає застосовним до спірних правовідносин.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що доводи скаржника про необхідність застосування такої практики Верховного Суду є необґрунтованими.

На думку колегії суддів висновки суду першої інстанції щодо обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 06.05.2024, який становить 56 246,96 (184 х 305,69 грн.) є правильними та обґрунтованими.

З урахуванням наведених вище норм права та правових позицій Верховного Суду, викладених за наслідком розгляду справ у подібних правовідносинах, колегія суддів доходить висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті ОСОБА_1 за період з час звільнення 05.02.2019 по час остаточного розрахунку 06.05.2024 (виплати індексації на виконання рішення суду), становить 74 987,68 грн. (56 246,96+18 740,72 грн.).

Резюмуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції в частині розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2019 по 18.07.2022 є помилковими, а тому в цій частині колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та прийняти нове про часткове задоволення позовних вимог.

Переходячи до оцінки доводів скаржника, в яких останній заперечує право позивача на виплату компенсації втрати частини доходу через виплату індексації грошового забезпечення, нарахованої на виконання рішення суду, колегія суддів зазначає таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати врегульоване Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі і вище Закон №2050-ІІІ).

Стаття 1 Закону №2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

У розумінні Закону № 2050-ІІІ заробітна плата (грошове забезпечення) є доходом громадянина, вона не носить разового характеру навіть у випаду її присудження за рішенням суду.

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Використане у статтях 3, 4 Закону № 2050-ІІІ формулювання доводить, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, та означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

За змістом статті 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Пункти 1,2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексі інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлений (визначений) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

Як встановлено матеріалами справи, ВЧ НОМЕР_1 , на виконання судового рішення у справі №420/23766/23, виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 95 631,71, а відтак, останній набув право на компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними, оскільки компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ, виплачується у разі порушення строків виплати доходу (індексації грошового забезпечення), а не виконання рішення суду.

Враховуючи, що вказані кошти нараховані в результаті нарахування індексації грошового забезпечення та відновлення порушених прав позивача, вказана сума є доходом в розумінні статті 2 Закону №2050-ІІІ, а тому позивач набув право на компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати доходу.

При цьому, суд першої інстанції доречно зазначив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи, у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Таким чином, слід констатувати, що доводи ВЧ НОМЕР_1 лише частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для часткового задоволення апеляції.

З огляду на помилковий висновок суду першої інстанції щодо розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, висновки суду в частині позовних вимог, що стосуються періоду починаючи з 05.02.2019 по 19.07.2022, тобто редакції статті 117 КЗпП України, яка не передбачає обмеження виплати шістьма місяцями, є помилковими, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив законодавство, яке регулює спірні правовідносини, в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судового рішення в частині з прийняттям нового про часткове задоволення вимог у вказаній частині. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

За результатами апеляційного перегляду, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводився.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року в частині позовних вимог, що стосуються визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2019 по 19.01.2023 у розмірі 393 580 грн. скасувати.

Прийняти у скасованій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код за ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74 987 (сімдесят чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят сім) грн 68 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя О. В. Єщенко

Повне судове рішення складено 05.05.2025.