Справа № 420/34478/23
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2025-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

12.12.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за 763 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 27.10.2021 року по 28.11.2023 року включно, обчислений шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що проходив військову службу у В/Ч НОМЕР_1 , наказом командира військової частини від 26.10.2021 № 227 звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу з 26.10.2021. Під час проходження військової служби не проведено повного розрахунку з позивачем, недоплачене грошове забезпечення в сумі 63311 грн. 57 коп. виплачено тільки 29.11.2023. Факт прострочення підтверджується рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 у справі № 540/418/22, яким зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 та із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2021 за період з 01.01.2021 по 26.10.2021 на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з Додатками 1,14 до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704, з урахуванням проведених раніше виплат: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших видів грошового забезпечення, які обчислюються із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням; грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, обчисленого із розмірів посадового окладу за період з 29.01.2020 по 26.10.2021; грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Позивач вважає таку несвоєчасну виплату протиправною бездіяльністю, всі належні йому суми грошового забезпечення, компенсацій, допомог, ї мали бути виплачені у день звільнення, просить застосувати норми статті 117 КЗпП, відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період з 27.10.2021 року по 28.11.2023 року ( 763 дні).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за вказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

27.12.2023 до суду надійшла заява про долучення матеріалів до справи від представника позивача.

01.01.2024 до суду надійшов відзив, в якому В/Ч НОМЕР_1 просить відмовити в задоволенні позову. Здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальшого часу позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Військова частина не підтримує позицію позивача стосовно використання у спірних правовідносинах Кодексу про працю України, та виплати йому середнього заробітку. Правовідносини військової служби, нарахування і виплата грошового забезпечення військовослужбовцям знаходяться поза правовим регулюванням Кодексу Законів про працю і його норми, згідно принципу законності (ст. 19 Конституції України), - на військову службу (вступ, проходження і припинення) за жодних обставин не поширюються і поширюватися не можуть. Випадки застосування середнього заробітку чітко визначенні нормами законодавства. Крім того, відповідач зазначає, що до розрахунку грошового забезпечення у такому разі включаються щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за займаною штатною посадою до звільнення або переміщення на нижчеоплачувану посаду, з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення (абзац 2 пункту 9 розділу XXXI Порядку №260). Одноразові додаткові види грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не виплачуються. Звертає увагу, що при звільненні спірну суму позивачеві нараховано не було, а її було нараховано на виконання зазначених вище судового рішення 08.07.2023 року (через 15 днів після набрання рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 по справі №540/418/22 законної сили), про що військовою частиною НОМЕР_1 було складено довідку-розрахунок № 254/155/1. У зв`язку з відсутністю на казначейському рахунку військової частини коштів за відповідним кодом бюджетної класифікації видатків бюджету, військовою частиною НОМЕР_1 вживались заходи для забезпечення фінансування повного виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 року в адміністративній справі № 540/418/22, органом, відповідальним за виконання відповідної бюджетної програми, про що представника позивача було повідомлено листом від 20.07.2023 за вих. № 609/5717 . По надходженню коштів на казначейський рахунок відповідача, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 року в адміністративній справі № 540/418/22 було повністю виконане 27.11.2023 року, що підтверджується платіжною інструкцією № 3067 від 27.11.2023, якою позивачу перераховано суму в розмірі 63 311,57 грн. Звертає увагу суду, що вказана сума не була нарахована для виплати позивачеві при звільненні, як зазначалось вище, а отже є оспорюваною сумою в розумінні ст. 116 КЗпП України. Через це можна констатувати, що порушення термінів виплати належних позивачу сум військовою частиною НОМЕР_1 допущено не було. Також звертає увагу суду, що позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати і виплати позивачу середній заробіток саме за 763 дні затримки розрахунку, в той час як ст. 117 КЗпП України обмежує цей строк 6-місячним періодом. Тому позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати і виплати позивачу середній заробіток саме за 763 дні затримки розрахунку задоволенню не підлягає. Відповідач заявляє, що з заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач до відповідача не подавав, до позовної заяви не додано копії такого звернення.

Розпорядженням Одеського окружного адміністративного суду № 85 від 20.06.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 420/34478/23.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 справа № 420/34478/23 розподілена на суддю Хом`якову В.В.

Згідно ст. 35 КАС України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи.

У разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Ухвалою від 26.06.2024 суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА прийняла до провадження адміністративну справу № 420/34478/23.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи за наданими сторонами доказами, суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у В/Ч НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2021 № 227 звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу з 26.10.2021. Під час проходження військової служби не проведено повного розрахунку з позивачем.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 у справі № 540/418/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 та із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2021 за період з 01.01.2021 по 26.10.2021 на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з Додатками 1,14 до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704, з урахуванням проведених раніше виплат: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших видів грошового забезпечення, які обчислюються із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням; грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, обчисленого із розмірів посадового окладу за період з 29.01.2020 по 26.10.2021; грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2023 рішення суду 1 інстанції залишено без змін.

Верховний Суду складі КАС ухвалою 02.08.2023 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2023 року у справі №540/418/22.

На виконання судового рішення платіжною інструкцією № 3067 від 27.11.2023 позивачу виплачено 29.11.2023 грошове забезпечення за рішенням суду в сумі 63311 грн. 57 коп. (з утриманням військового збору).

Позивач вважає бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати всіх належних йому сум при звільненні протиправною, тому звернувся до суду з даним позовом, просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за 763 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 27.10.2021 року по 28.11.2023 року включно, обчислений шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати розрахунку при звільненні.

Надаючи оцінку правомірності відмови відповідача щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати грошових коштів, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ).

Частиною другою, третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовано положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання унормовано положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України приписи спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення позивача з військової служби.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача стосовно того, що положення статей 116, 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, є помилковими.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Така редакція ст. 117 КЗпП України діє з 19.07.2022.

До цього ст. 116 КЗпП України мала наступну редакцію "При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму". А ст. 117 КЗпП України передбачала: " В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору".

Спір у цій справі стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції якої у спірному періоді відбулися зміни на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ.

Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Як вбачається із матеріалів справи, що на виконання рішення суду у справі №540/418/22 виплачено 63311 грн. 57 коп. 29.11.2023. З огляду на вказане, період затримки повного розрахунку при звільненні становить з 27.10.2021 по 28.11.2023 (з наступного дня після дати виключення зі списків особового складу до моменту остаточного розрахунку).

Отже, оскільки повний розрахунок з позивачем фактично було проведено не у день його звільнення з військової служби, то останній, відповідно до ст.117 КЗпП України, дійсно має право на виплату йому середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, відповідно до п.2 якої її дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників.

Враховуючи обставини справи, та згідно положень ст.117 КЗпП України, у спірних відносинах підлягає застосовуванню Порядок №100, як такий що визначає порядок обчислення середньої заробітної плати. Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Сторонами не надано суду відомостей про розмір грошового забезпечення за останні два календарних місяця служби - серпень, вересень 2021 року. з вказівкою складових з метою виключення виплат разового характеру.

Ухвалами від 10.03.2025 та 31.03.2025 суд витребував у сторін відомості про розмір грошового забезпечення у серпень та вересень 2021 року.

Заявою від 04.04.2025 представник позивача надав суду копію довідки про розмір грошового забезпечення позивача за січень 2020 - жовтень 2021 року, в якій зазначено, що грошове забезпечення на серпень та вересень 2021 року становить 22701 грн. 33 коп. (11350 грн. 68 коп. + 11350 грн. 65 коп.)

Відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України №100, середньоденне грошове забезпечення позивача складає: 22701 грн. 33 коп. / 61 (календарних днів у серпні та вересні ) = 372 грн. 15 коп..

Розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача необхідно обчислювати шляхом множення розміру середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) позивача перед його звільненням з військової служби на період затримки виплати індексації.

Суд розраховує середній заробіток за період з 27.10.2021 по 18.07.2022 (до дня змін редакції ст. 117 КЗпП України), або 265 днів. Середній заробіток за період прострочення виплати 63311 грн. 57 коп. за цей період складає: 372 грн. 15 коп.. х 265 дн.= 98619 грн. 75 коп.

З 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, яким положення статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції та встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Отже, за період прострочення з 19.07.2022 до 28.11.2023 (498 дн.) розрахунок середнього заробітку регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Період прострочення з 19.07.2022 по 18.01.2023 становить 184 дні або 6 місяців. Середній заробіток за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року складає 372 грн. 15 коп. х 184 дні = 68475 грн. 60 коп.

Загальна сума середнього заробітку за час несвоєчасної виплати становить 167095 грн. 35 коп.= 98619 грн. 75 коп.+ 68475 грн. 60 коп.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Суд вважає, що в даному випадку необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України (що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13), з огляду на наступне.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, щодо інших критеріїв зменшення розміру відшкодування, судом враховано:

- позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням в жовтні 2021 року, на момент звільнення позивач не мав претензій щодо остаточного розрахунку, доказів звернення до відповідача до звільнення або одразу після звільнення позивач не надав,

- - позивач не довів, що після звільнення зі служби залишився без засобів існування; позивач не вказує про додаткові майнові втрати, пов`язані із затримкою розрахунку;

- між сторонами існував спір щодо перерахунку грошового забезпечення, який вирішений судом (судове рішення у справі №540/418/22), на виконання якого перераховано грошове забезпечення, за затримку виплати яких позивач просить стягнути середній заробіток;

- виплата грошового забезпечення на виконання судового рішення здійснена після завершення судової справи,

- відповідач не є самостійним розпорядником бюджетних коштів;

- враховуючи специфіку фінансування військових частин, порядку підпорядкування та виконання управлінських директив, отримання індексації грошового забезпечення військовослужбовці реалізовували виключно через судові рішення, що мало місце і у випадку позивача,

- загальний розмір середнього заробітку за весь період прострочення складає 167095 грн. 35 коп., що в 2,5 рази перевищує суму несвоєчасно виплаченої частини грошового забезпечення .

Щодо застосування принципи розумності, справедливості та пропорційності, то аналіз висновків Конституційного Суду України, викладених у його рішеннях, свідчать про те, що вказані принципи є невід`ємною частиною верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Всі елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності. Правова держава, вважаючи відповідальність виправною, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

Співвідношення між поставленою метою та засобами її досягнення має відповідати вимогам принципу домірності, який забезпечує справедливий баланс між вимогами захисту загального інтересу та потребою забезпечити індивідуальні права особи.

Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Принцип верховенства права, зокрема така його вимога, як принцип домірності, є взаємопов`язаними фундаментальними засадами функціонування усієї юридичної системи України,

Отже, конкретні санкції як відповідальність за порушення мають бути справедливими та відповідати принципові домірності, тобто законодавець має визначати механізм відповідальності з урахуванням їх виправданості та потреби для досягнення легітимної мети, беручи до уваги вимоги адекватності наслідків (у тому числі для особи, до якої вони застосовуються).

Нарешті принципи розумності, справедливості та пропорційності повинні бути застосовані враховуючи, що в Україні запроваджений воєнний стан, в якому Україна знаходиться більше трьох років, не обґрунтоване навантаження на Державний бюджет не є розумним.

Відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні. Аналогічні висновки наведені Верховним Судом в постановах від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22 та від 26 червня 2024 року у справі № 520/9192/22.

Враховуючи вказані обставини, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 63311 грн. 57 коп.

Саме така сума, на думку суду, є співмірною та пропорційною ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У відносинах між сторонами і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Суд при визначенні розміру відповідальності відповідача приймає до уваги обставини збройної агресії ворога у контексті відносин з оплати суб`єктом владних повноважень праці публічних службовців (військовослужбовців), які слід кваліфікувати у якості обставин непереборної сили. При відправленні правосуддя у цій справі, суд зважає на сформульовані Верховним Судом у постанові від 19.03.2024 по справі №340/11/23 ознаки публічного інтересу суспільства, котрий у спірних правовідносинах полягає у збереженні існування Держави Україна як такої і тому вважає, що усі наявні фінансові ресурси мають бути першочергово спрямовані саме на досягнення цієї цілі, що є легітимним чинником (фактором) справедливого зменшення обсягу юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України .

Крім того, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача не є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час прострочення без вказівки конкретної суми. Заявлений позивачем позов має майновий характер, Верховний Суд неодноразово констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору (зокрема, постанови Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20, від 19 липня 2021 року у справі № 340/400/20, від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21, від 27 липня 2023 року у справі № 420/436/22, від 08 серпня 2023 року у справі № 420/19971/21).

Покладення обов`язку з визначення суми відшкодування на відповідача не є остаточним вирішенням спірних правовідносин та не відповідає вказаному у ст. 117 КЗпП України способу захисту порушеного права позивача з боку органу, що вирішує трудовий спір.

Отже, якщо суд встановить право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Суд стягує середній заробіток з відповідача, підстави для визнання протиправної бездіяльності відповідача, з огляду на вирішення спору про належні позивачу виплати судом, відсутні.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відтак, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати по справі відсутні, оскільки позивач має пільгу щодо сплати судового збору.

Керуючись. ст. ст. 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.10.2021 року по 28.11.2023 року включно у сумі 63311 грн. 57 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА