Справа № 420/39138/24
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Харченко Ю.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9; ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд:

- визнати бездіяльність Національного банку України щодо виплати грошової допомоги в розмірі 10 (десяти) місячних посадових окладів згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII протиправною;

- зобов`язати Національний банк України здійснити нарахування та виплату грошової допомоги в розмірі 10 (десяти) місячних посадових окладів згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 1680000,00 грн. як середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з серпня 1995 р. вона працювала в управління Національного банку України в Одеській області. Станом на 2007 р. позивач обіймала посаду завідувача сектора обслуговування інформаційних систем відділу інформаційного забезпечення центру інформатизації, з якої звільнена з 01.06.2007 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію державного службовця відповідно до ст. 38 КЗпП України (ІІ група інвалідності). Однак при звільненні позивачу не виплачено грошову допомогу при звільненні з державної служби у зв`язку з виходом на пенсію, чим порушено її право на соціальний захист. Крім того, позивачем зазначено, що на момент виникнення спірних правовідносин ст. 233 КЗпП України не було передбачено строкових обмежень щодо звернення до суду щодо недоотриманих працівником коштів при звільненні. Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено грошову допомогу у червні 2007 року, позивач стверджує, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Відповідач - Національний банк України вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву (від 09.01.2025 р. за вхід. № 2743/25), зазначаючи, що згідно ч. 2 ст. 37 Закону України «Про державну службу» (у редакції, що діяла на момент звільнення позивачки), необхідною умовою для отрмання грошової доплмоги у розмірі 10 місячних посадових окладів на підставі ч. 13 ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII є наявність права на вихід на пенсію державного службовця на момент звільнення з роботи та досягнення граничного пенсійного віку. Також відповідач вважає безпідставними вимоги позивача в частині стягнення компенсації за затримку виплати грошової допомоги та зазначив щодо недотримання позивачем строків звернення до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 420/39138/24 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працювала в Управлінні Національного банку України в Одеській області на посаді завідуючої сектора регіональної розрахункової палати центру інформатизації управління з 30.08.1995р. Вказана посада відносилась до посад державних службовців.

Управлінням Національного банку України в Одеській області 31.05.2007р. засобами поштового звязку 31.05.2007 р. отримано заяву ОСОБА_1 про припинення державної служби відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» з 26.05.2007р. у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності та виходом на пенсію.

ОСОБА_1 було звільнено з посади завідуючої сектора регіональної розрахункової палати центру інформатизації Управління Національного банку України в Одеській області 01.06.2007 р. наказом по особовому складу від 31.05.2007р. № 127-к у віці 47 років, тобто до дсягнення пенсійного віку, за наявності у неї стажу державної служби більше 10 років.

Управлінням Національного банку України в Одеській області надіслано позивачу лист № 22-163/3210 від 01.06.2007 р. з повідомленням про необхідність терміново прибуи до відділу персоналом для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки, документів про призначення пенсії державного службовця та коштів, накопичених на додатковому пенсійному забезпеченню. Проте, як зазначено відповідачем, позивач не з`явилась за отриманням зазначених документів.

28.11.2023р. позивач надіслала еектронне звернення про отримання трудової книжки, яка була надіслана їй листом від 04.12.2023р. № 61-0018/89249.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII (на момент виникнення спірних правовідносин)(далі- Закон №3723-XII) регулював суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу.

Правовідносини, пов`язані з виплатою грошової допомоги державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років регульовано приписами Закону № 3723-XII.

Згідно ч. 6 ст. 37 Закону №3723-XII визначалось, що державним службовцям, які у період перебування на державній службі визнані інвалідами I та II груп, незалежно від причини інвалідності пенсія по інвалідності призначається в розмірах, передбачених частинами другою і п`ятою цієї статті, після припинення ними державної служби за наявності стажу державної служби не менше 10 років та страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч. 13 ст. 37 Закону №3723-XII державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Частиною другою статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, зокрема, що на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України „Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" особам передпенсійного віку, трудовий договір з якими було розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією, перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників, а також виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоров`я, гарантується право на достроковий вихід на пенсію за півтора року до встановленого законодавством строку, якщо вони мають страховий стаж для чоловіків - 25 років, для жінок - 20 років, а для осіб, які мають право на пенсію на пільгових умовах, - стаж роботи, який дає право на цей вид пенсії.

Як встановлено судом та визнається сторонами, ОСОБА_1 було звільнено з посади завідуючої сектора регіональної розрахункової палати центру інформатизації Управління Національного банку України в Одеській області 01.06.2007 р. наказом по особовому складу від 31.05.2007р. № 127-к у віці 47 років, тобто до дсягнення пенсійного віку, за наявності у неї стажу державної служби більше 10 років.

Як уже зазначалось, позивач у зв`язку зі звільненням отримала право на пенсію саме на підставі Закону України "Про державну службу", відповідно позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу".

Рішенням Конституційного Суду України від 26 листопада 2013 року № 11-рп/2013 (далі - Рішення) щодо офіційного тлумачення положення частини тринадцятої статті 37 Закону № 3723-XII в системному зв`язку з положеннями пункту 2 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України, статті 21 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» надано офіційне тлумачення положенню частини тринадцятої статті 37 Закону № 3723-XII.

Так, відповідно до вказаного Рішення грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів виплачується державному службовцю за умов виходу на пенсію з посади державного службовця та наявності страхового стажу, у тому числі стажу державної служби не менше 10 років. Жодних додаткових умов для виплати грошової допомоги державному службовцю у разі виходу його на пенсію в частині тринадцятій статті 37 Закону № 3723-XII не встановлено.

Отже, право на одержання допомоги відповідно до частини тринадцятої статті 37 Закону № 3723-XII пов`язане з двома умовами: відповідний стаж роботи особи на посаді державного службовця та припиненням цієї роботи у зв`язку з виходом на пенсію державного службовця.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 31 березня 2020 року у справі №623/1594/17.

За висновком суду, у позивача наявні всі умови, передбачені частиною тринадцятою статті 37 Закону України "Про державну службу" для отримання такої допомоги: вихід на пенсію (призначення пенсії як державному службовцю), наявність стажу державної служби більше 10 років. Таким чином, позивач має право на отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів. Відповідна правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09 квітня 2009 року в справі №К-22972/07. Також суд бере до уваги ту обставину, що позивача було звільнено з державної служби згідно з наказом від 31.05.2007р. № 127-к, в тому числі і на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу".

У Законі України "Про державну службу", в тому числі у частині тринадцятій ст.37 вказаного Закону не міститься такої умови для реалізації права на отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів як досягнення державним службовцем пенсійного віку, зокрема в разі виходу на пенсію останнім по інвалідності, тому суд відхиляє зазначені твердження відповідача.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Національного банку України щодо виплати позивачу грошової допомоги в розмірі 10 (десяти) місячних посадових окладів згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, та відповідно наявності підстав для задоволення похідної вимоги щодо зобов`язання Національного банку України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі 10 (десяти) місячних посадових окладів згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

Разом з тим, на думку суду, безпідставною є вимога позивача щодо стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 1680000,00 грн. як середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з державної служби наказом від від 31.05.2007р. № 127-к, водночас пенсію по інвалідності позивачу призначено, як безпосередньо зазначено позивачем, з 02.06.2007 р.

Управлінням Національного банку України в Одеській області надіслано позивачу лист № 22-163/3210 від 01.06.2007 р. з повідомленням про необхідність терміново прибуи до відділу персоналом для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки, документів про призначення пенсії державного службовця та коштів, накопичених на додатковому пенсійному забезпеченню. Проте, як зазначено відповідачем та не заперечено позивачем, позивач не з`явилась за отриманням зазначених документів. Лише 28.11.2023р. позивач надіслала електронне звернення про отримання трудової книжки, яка була надіслана їй листом від 04.12.2023р. № 61-0018/89249. Отже, вини відповідача у неотриманні/несвоєчасному отриманні позивачем трудової книжки в межах спірних правовідносин немає.

Частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Право на виплату грошової допомоги у позивача виникло не на час звільнення з посади, а лише після призначення пенсії згідно Закону України "Про державну службу" , як наслідок, до спірних правовідносин приписи статті 116 Кодексу законів про працю України не застосовуються.

Таким чином, враховуючи наведене, позовна вимога про стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 1680000,00 грн. як середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Згідно з частинами першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьої статті 122 КАС України обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю, зокрема, частиною другою статті 233 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Так, за приписами частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні

Водночас, на момент виникнення спірних правовідносин, частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, в зв`язку з чим, суд зазначає про неналежність до застосування частини 2 статті 233 КЗпП України, чинної на момент звернення позивача до суду у грудні 2024 року.

Відповідний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21 та від 02 березня 2023 року у справі №460/14618/21 та Постанові від 27 квітня 2023 року, справа № 300/4201/22.

Конституційний Суд України в п. 2.3 мотивувальної частини Рішення № 9-рп/2013 від 15.10.2013 вказав, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Конституційний Суд також вказав, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Конституційний Суд України при тлумаченні статті 233 КЗпП України виходить з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Таким чином в цій статті КЗпП України встановлена додаткова гарантія для осіб, що звертаються до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, позивач не обмежений строком звернення до суду із позовом про стягнення індексацій грошового забезпечення, а тому доводи відповідача щодо пропуску звернення до суду, викладені у позовній заяві, не знайшли своє підтвердження.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, є правомірними, отже, підлягають частковому задоволенню, з вищеокреслених підстав.

Керуючись ст.ст.72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9; ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі 10 (десяти) місячних посадових окладів згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

3. Зобов`язати Національний банк України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі 10 (десяти) місячних посадових окладів згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

4. У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення складено 01.05.2025 року, з урахуванням знаходження судді Харченко Ю.В. на лікарняному з 03.02.2025 р. по 21.02.2025 р. та з 26.02.2025 р. по 07.03.2025 р., а також у відпустці з 08.01.2025 р. по 24.01.2025 р., та з 14.04.2025 р. по 18.04.2025 р., включно.

Суддя Ю.В. Харченко

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9; ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково

01.05.25.