Справа № 520/3917/22
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 р.Справа № 520/3917/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 (головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В.) по справі № 520/3917/22

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача Військову частину НОМЕР_1 щодо застосування вересня 2015 року як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01 березня 2018 року по 18 жовтня 2021 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року в сумі 80 440,86 грн., із застосуванням січня 2008 року, як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 18 жовтня 2021 року в сумі 194 335,36 грн. відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування вересня 2015 року як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з грудня 2018 року по жовтень 2019 року та за липень 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 скасовано в частині відмови у задоволені вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування вимог абзаців 3, 4, 6 пункту Порядку №1078, при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01 березня 2018 року по 18 жовтня 2021 року та про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 18 жовтня 2021 року відповідно до вимог абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, та прийнято нове рішення про задоволення цих вимог.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування вимог абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01 березня 2018 року по 18 жовтня 2021 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 18 жовтня 2021 року відповідно до вимог абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задоволено частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 скасовано в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з грудня 2018 року по жовтень 2019 року та за липень 2020 року.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 залишено без змін.

28.01.2025 позивач звернулась до суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України, в якій просила:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 вчинені на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі № 520/3917/22, що полягає у не виплаті у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 18.10.2021 відповідно до вимог абзаців 3, 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078;

- постановити окрему ухвалу про притягнення до відповідальності головного бухгалтера військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , відповідального за нарахування та виплату індексації грошового забезпечення на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі № 520/3917/22;

- встановити військовій частині НОМЕР_1 місячний строк з дня отримання ухвали для надання відповіді про результати розгляду окремої ухвали та інформації про вжиті заходи.

В обґрунтування заяви зазначила, що Військова частина НОМЕР_1 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі № 520/3917/22 нарахувала та виплатила індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 18.10.2021 у меншому розмірі, ніж встановлено судом у мотивувальній частині постанови.

Вказувала, що проведення відповідачем власного розрахунку спірної індексації грошового забезпечення та її виплату в розмірі, що не відповідає розміру індексації, обрахованої судом апеляційної інстанції не є обставиною, що надає суб`єкту владних повноважень в довільний спосіб виконувати судові рішення.

Вважала, що наведені обставини свідчать про умисне невиконання відповідачем судового рішення, що є підставою для постановлення окремої ухвали.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 заяву залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне встановлення обставин справи, що призвело до неправильного висновку, просить її скасувати та задовольнити заяву, подану в порядку ст. 383 КАС України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки її доводам, викладеним у заяві про умисне ухилення відповідача від виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі № 520/3917/22 в частині виплати індексації грошового забезпечення у розмірі, встановленому судом.

Посилання суду першої інстанції на прийняття державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження, як на підставу відмови у задоволенні заяви вважає безпідставним, оскільки закінчення виконавчого провадження не є обставиною, що перешкоджає поданню заяви в порядку ст. 383 КАС України та здійсненню судом судового контролю за виконанням судового рішення.

Крім того, зауважує, що нею оскаржена постанова про закінчення виконавчого провадження в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», проте суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги.

НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно частин 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

За правилами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно з ч. 2 ст. 383 КАС України у такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Відповідно до ч. 4 ст. 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

З аналізу наведених норм вбачається, що ст. 383 КАС України передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.

Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має право спонукати до вчинення дій для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», і лише після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а таке і надалі залишається не виконаним, в такої особи виникає право звернення до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Аналіз зазначених положень статті 383 КАС України дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що подання до суду заяви у порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби.

Тобто при здійсненні судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст. 383 КАС України обов`язково підлягають з`ясуванню обставини виконання судового рішення в примусовому порядку, а не обставини невиконання відповідачем судового рішення в добровільному порядку.

Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 640/1364/19.

Як вбачається з матеріалів справи, Харківським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 520/3917/22 про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 18 жовтня 2021 року відповідно до вимог абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.08.2024 відкрито виконавче провадження № 75724011 з примусового виконання виконавчого листа № 520/3917/22.

23.08.2024 державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 75724011 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: у зв`язку з повним виконанням судового рішення, на підставі якого видано виконавчий лист.

Отже, на час звернення до суду із зазначеною заявою виконавче провадження з примусового виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду було закінчено .

Відповідно до ч. 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконання про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Водночас, доказів скасування постанови від 23.08.2024 або визнання її нечинною матеріали справи не містять і судом таких не встановлено.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, ключовим у визнанні протиправним рішень, дій та бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду є наявність відкритого виконавчого провадження.

Доводи апелянта щодо оскарження нею постанови державного виконавця до начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області, на підтвердження чого суду першої інстанції надавалась копія такої скарги від 28.01.2025, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду про відсутність на примусовому виконанні виконавчого листа , оскільки апелянтом не надано доказів рішення, прийнятого за наслідками розгляду скарги.

Колегія суддів зауважує, що звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позивачем вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду.

Натомість, за наслідками примусового виконання рішення суду, державним виконавцем закінчено виконавче провадження з огляду на його виконання боржником.

Доводи скаржника щодо виплати відповідачем індексації грошового забезпечення в меншому розмірі, ніж встановлено судом апеляційної інстанції у мотивувальній частині постанови фактично свідчать про його незгоду із постановою від 23.08.2024, в якій державним виконавцем зроблено протилежні висновки.

В свою чергу, у разі незгоди із рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою в порядку, встановленому ст. 287 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви позивача поданої в порядку ст. 383 КАС України, оскільки повнота та правомірність виконання рішення суду у порядку Закону № 1404-VIII першочергово підлягає контролю зі сторони державного виконавця, яким встановлено виконання боржником судового рішення в повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 по справі № 520/3917/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 05.05.2025 року