Справа № 320/7848/25
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року справа №320/7848/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1 (далі позивача 1 та/або ОСОБА_3 ), ОСОБА_2 (далі позивач 2 та/або ОСОБА_2 ) (тут і надалі разом позивачі) з позовом до Пенсійного фонду України (далі ПФУ та/або відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області та/або відповідач 2), в якому просять суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати пенсії по втраті годувальника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , починаючи з 01.01.2024;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати пенсії по втраті годувальника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , починаючи з 01.01.2024.

- визнати протиправними дії Пенсійного фонду України щодо відмови в поновленні та виплаті пенсії по втраті годувальника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , оформлену листом від 22.11.2024 № 48376-56577/А-03/8-2800/24;

- визнати протиправними дії Пенсійного фонду України щодо відмови в поновленні та виплаті пенсії по втраті годувальника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , оформлену листом від 26.11.2024 №48837-56664/А-03/8-2800/24;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області та Пенсійний фонду України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 пенсію по втраті годувальника, починаючи з 01.01.2024;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області та Пенсійний фонду України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 пенсію по втраті годувальника, починаючи з 01.01.2024.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі стверджують, що відповідачами порушено їх права та охоронювані законом інтереси внаслідок протиправного припинення відповідачем 2 виплати пенсії по втраті годувальника та безпідставного не поновлення таких виплат.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву від 06.03.2025 № 2800-0701-8/15388, в якому останній зазначає про відсутність обставин порушення ПФУ прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, стверджує, що відповідач не наділений повноваженнями приймати рішення про припинення пенсійних виплат та їх поновлення. Відтак позовні вимоги, на переконання відповідача 1, що заявлені позивачами до ПФУ є необґрунтованими та безпідставними. Також у відзиві на позовну представник ПФУ зазначає про розгляд звернень позивачів, надання на них відповіді, та наводить нормативно-правове регулювання порядку поновлення пенсійних виплат.

Представник відповідача 2 також заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача 2 стверджує, що пенсійні виплати припинені позивачам правомірно, оскільки дію довідок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб не підтверджено. При цьому представник ГУ ПФУ в Харківській області стверджує, що для поновлення пенсійних виплат позивачі мають надати засвічені копії документів відповідно до статті 34 Закону України «Про нотаріат», заяви про перерахування пенсії через АТ «Ощадбанк» та дотримання чергової фізичної ідентифікації, які, у свою чергу, ними надані не були.

Згідно із частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК Серія 10 ААБ № 059330 від 25.08.2011 є інвалідом першої групи А з дитинства безстроково.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК Серія 10 ААБ № 059441 від 06.09.2011 є інвалідом першої групи Б з дитинства безстроково.

Позивачі перебувають на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримують пенсію по втраті годувальника.

У зв`язку із припиненням виплати пенсії по втраті годувальника, починаючи з 01.01.2024, останні 20.08.2024 звернулися до Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області із заявою про поновлення пенсійних виплат із долученням до такої заяви: копії паспорту громадян України, довідки МСЕК, ідентифікаційні номери, у тому числі документи про отримання тимчасового захисту в Республіці Польща та підтвердження, що останні є живими, що завірені нотаріально із здійсненим перекладом.

Листом від 27.09.2024 № 28093-28358/КО-03/8-2000/24 ГУ ПФУ в Харківській області повідомило, що з 01.01.2024 виплату пенсії позивачам припинено згідно з інформацією з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо скасування довідки.

Відповідач 2 у наведеному листі посилається на положення пункту 1 Постанови № 637 та резюмує, що для поновлення виплати пенсії необхідним є особисте звернення з документами до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб. Водночас акцентує увагу на тому, що заява приймається за умови, зокрема, пред?явлення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі ВПО).

Разом з цим, як свідчать матеріали справи, позивачі зверталися до Пенсійного фонду України із зверненням від 21.10.2024, зокрема, про поновлення пенсійних виплат через вебпортал Пенсійного фонду України за № ВЕБ-28000-Ф-С-24-170152 (вх. № 56577/А-2800-24 від 24.10.2024), за результатами розгляду якого листом від 22.11.2024 №48376-56577/А-03/8-2800/24 повідомлено про перебування заявників на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та роз`яснено, що для вирішення питання про поновлення пенсійних виплат необхідно надіслати перелік документів, належним чином засвідчений, надання заяви про перерахування пенсії, довідки про підтвердження статусу внутрішньопереміщеної особи та проходження чергової ідентифікації.

Схожа позиція відповідача 1 також викладена в листі від 29.05.2024 № 21720-24236/А-03/8-2800/24.

Позивачі вважають, що відповідачами порушено їх права та охоронювані законом інтереси, з огляду на що звернулися до суду з метою їх захисту та поновлення.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 1 Конституції України визначено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частиною другою статті 19 Конституції регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

При цьому згідно із частиною третьою статті 22 КАС України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Своєю чергою принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом регламентовано Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 року

(далі Закон №1058-IV).

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV) пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати; пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом;

Згідно із положеннями частини першої статті 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Між тим порядок припинення та поновлення виплати пенсії врегульовано положеннями статті 49 Закону №1058-IV.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2-1) за заявою пенсіонера про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном;

3) у разі смерті пенсіонера, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим у встановленому законом порядку;

3-1) у разі надання пенсіонеру статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин";

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

4-1) у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Аналіз положень частини 1 статті 49 Закону №1058-IV свідчить про те, що визначені законодавством підстави припинення виплати пенсії не є вичерпними, однак такі підстави припинення виплати пенсії, як «інші випадки» повинні також бути встановлені законом.

Як слідує зі змісту листа від 27.09.2024 № 28093-28358/КО-03/8-2000/24

відповідача 2, пенсійні виплати позивачам були припинені у зв`язку із наявною інформацією про скасування довідок внутрішньо переміщених осіб, починаючи з 01.01.2024.

Отже, фактично виплата пенсії позивачам припинена, з огляду на скасування довідок внутрішньо переміщених осіб.

Суд зазначає, що гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України визначаються Законом України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до статті 1 окресленого закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно із вимогами частини першої та частини другої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Перереєстрація безробітних, яких у подальшому було зареєстровано як внутрішньо переміщені особи, здійснюється державною службою зайнятості за місцем перебування фактичного проживання особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

В силу вимог частини першої та третьої статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

При цьому положеннями статті 4-1 Закону № 1706-VII визначено, що єдина інформаційна база даних про внутрішньо переміщених осіб створюється з метою обліку таких осіб.

Порядок створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб визначається Кабінетом Міністрів України.

Центральний орган виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну, є відповідальним за забезпечення формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Відомості про внутрішньо переміщених осіб з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб безоплатно надаються центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, для використання у статистичних цілях.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону № 1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

У той же час, положеннями статті 12 Закону № 1706-VII врегульовано підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб

Так такими підставами є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла кримінальне правопорушення: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; вчинення кримінального правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку або військового кримінального правопорушення; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Аналізуючи наведені положення Закону № 1706-VII, суд формує висновок, що останні фактично встановлюють гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Одночасно Закон № 1706-VII не є нормативно-правовим актом, який регулює суспільні відносини в сфері, зокрема, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел тощо.

Суд акцентує увагу на тому, що право на соціальне забезпечення визначено Законом №1058-IV, який, своєю чергу, не містить норм права, які б наділяли пенсійний орган повноваженнями або зобов`язували його припинити виплату пенсії особі (пенсіонеру) у разі не підтвердження дії довідки ВОП.

Відтак застосування до спірних правовідносин відповідачем 2 положень Закону № 1706-VII, на думку суду, є протиправним.

Крім цього, відповідно до приписів пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги (крім допомоги на проживання, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (Офіційний вісник України, 2022 р., № 26, ст. 1418) - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2023 р. № 709) та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття та Пенсійного фонду України внутрішньо переміщеним особам, крім осіб, зазначених в абзаці вісімнадцятому пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312), - із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 13 березня 2022 р. № 269 та від 20 березня 2022 р. № 332, (далі - внутрішньо переміщені особи) здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з зазначеним Порядком. Призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) (далі - пенсії) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги (крім допомоги на проживання, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (Офіційний вісник України, 2022 р., № 26, ст. 1418) - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2023 р. № 709) та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати) та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства Державний ощадний банк України з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Виплата пенсій та соціальні виплати особам з інвалідністю I групи та іншим особам, які за висновком лікарсько-консультативної комісії не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, за їх письмовою заявою можуть здійснюватися акціонерним товариством Укрпошта з доставкою за фактичним місцем проживання/перебування таких осіб. Виплата (продовження виплати) пенсій та соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, зазначеним в абзаці вісімнадцятому пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509, здійснюється у встановленому законодавством порядку.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Відповідно до частини третьої статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Резюмуючи викладене, суд вважає, що застосування норм постанови Кабінету Міністрів України, якими визначено порядок припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, є безпідставними, оскільки пріоритетними для застосування у спірних правовідносинах є саме вимоги статті 49 Закону № 1058-IV.

Схожа правова позиція були викладене і в рішенні Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 263/7763/17.

При цьому слід наголосити, що в листах відповідачі не заперечували юридичного факту наявності в позивачів права на отримання пенсійних виплат, проте, за відсутності на те правових підстав, визначених положеннями статті 49 Закону № 1058-IV відповідачем 2 припинено їх виплату. Одночасно суд акцентує увагу на тому, що рішення про припинення виплат пенсії позивачам матеріали справи не містять, відповідачем 2 до суду не надано.

Суд наголошує, що ОСОБА_1 є інвалідом першої групи А з дитинства безстроково, а ОСОБА_2 є інвалідом першої групи Б з дитинства безстроково.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2019 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» (чинної станом на час огляду МСЕК позивачів) визначено, зокрема, критерії встановлення інвалідності (далі Постанова № 1317).

Відповідно до абзацу першого пункту 26 Постанови № 1317 особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Положеннями абзацу другого пункту 27 Постанови № 1317 регламентовано, що до I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

Також пунктом 27 Постанови № 1317, серед іншого, визначено, що до підгрупи А I групи інвалідності належать особи з виключно високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі інших осіб і фактичну нездатність до самообслуговування.

До підгрупи Б I групи інвалідності належать особи з високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє значну залежність від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій і часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування.

Беручи до уваги викладене, суд наголошує, що відповідачем 2 позбавлено права позивачів, як однієї із найбільш незахищених верств населення, на отримання пенсійних виплат, що є єдиним засобом для їх існування.

Резюмуючи викладене, суд вважає, що дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо припинення виплати пенсії позивачам, починаючи з 01.01.2024 є протиправними, оскільки вчинені ним без встановлених законодавством підстав та не в порядку, визначеному статтею 49 Законом № 1058-IV.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Харківській області щодо припинення виплати пенсії по втраті годувальника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , починаючи з 01.01.2024, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Разом з цим, вирішуючи позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача 2 нарахувати та виплати позивачам пенсію по втраті годувальника, починаючи з 01.01.2024, суд звертає увагу на таке.

Пенсійним фондом України у листі від 27.11.2024 № 48376-56577/А-03/8-2800/24 вказано про недоліки поданих позивачами документів з метою поновлення пенсійних виплат та про необхідність дотримання вимог щодо чергової ідентифікації.

Суд зазначає, що відповідно до абзацу першого пункту 2.8 розділу ІІ Постанови Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1) поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до пункту 2.9 розділу ІІ Порядку № 22-1 під час подання заяв, передбачених пунктом 1.1 розділу І, пунктом 3.1 розділу III та пунктом 5.1 розділу V цього Порядку, особою пред`являється паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідчення біженця або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України), свідоцтво про народження дитини (за відсутності у дитини паспорта громадянина України). Особи, які тимчасово проживають за кордоном (крім осіб, які проживають на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором), надсилають копії вищезазначених документів, засвідчені в порядку, визначеному пунктом 2.23 цього розділу, та документ про посвідчення факту, що фізична особа є живою.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Своєю чергою, пунктом 2.23 розділу ІІ Порядку № 22-1 до заяви про призначення (поновлення) пенсії особи, які тимчасово проживають за кордоном (крім осіб, які проживають на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором), додають копії документів, в тому числі документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрацію їх місця тимчасового проживання / перебування за кордоном (з перекладом), засвідчені дипломатичним представництвом або консульською установою України або нотаріально.

При цьому положення пункту 2.23 розділу ІІ Порядку № 22-1 регламентовано 2 способи засвідчення документів, у тому числі документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрацію їх місця тимчасового проживання / перебування за кордоном (з перекладом) або дипломатичним представництвом або консульською установою України або нотаріально.

Одночасно положення пункту 2.23 розділу ІІ Порядку № 22-1 не вимагають здійснення засвідчення таких документів виключно нотаріусом України.

Застосовані положення Пенсійним Фондом України у листі від 26.11.2024 №48837-56664/А-03/8-2800/24 та ГУ ПФУ в Харківській області, а саме положення

статті 34 Закону України «Про нотаріат» є безпідставними, оскільки по-перше вимог щодо засвідчення документів, в тому числі документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрацію їх місця тимчасового проживання / перебування за кордоном (з перекладом) нотаріусами в Україні Порядок № 22-1 не містить, а по-друге, такий спосіб прямо суперечить суті реалізації права особи, яка тимчасово перебуває за кордоном подати відповідну заяву засобами поштового зв`язку.

Варто наголосити, що позивачами разом із заявами про поновлення пенсійних виплат було надано документи про посвідчення факту, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є живими. Документи, засвідчені нотаріусом в м. КАЗІМЄЖА ВЄЛЬКА Магдаленою Аугустин 20.03.2024, а їх переклад здійснено Малгожата Поляк присяжний перекладач української мови, внесений до Реєстру присяжних перекладачів Міністерства юстиції Республіки Польщі за номером ТР/6188/05. Також позивачами надано документи про отримання ними тимчасового захисту в Республіці Польщі польською мовою та з відповідним перекладом на українську мову.

Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надано відповідачу 2 всіх належних та достатніх документів, передбачених Порядком № 22-1 для поновлення виплати пенсійних виплат.

При цьому статтею 1 Закону № 1058-IV, серед іншого, визначено, що фізична ідентифікація - процедура встановлення ідентифікаційних даних особи із документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної особи, що проводиться в органах Пенсійного фонду, якщо особа не пройшла фізичну ідентифікацію в установі банку, в якій отримує пенсію. До фізичної ідентифікації прирівнюється:

авторизація в особистому електронному кабінеті на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду за допомогою віддаленого кваліфікованого електронного підпису "Дія.Підпис" ("Дія ID"), створеного за допомогою мобільного додатка Єдиного державного вебпорталу електронних послуг;

ідентифікація особи за допомогою відеоконференцзв`язку з дотриманням законодавства у сфері електронних довірчих послуг, під час сеансу якого пред`являються документи, що посвідчують особу, відповідно до порядку, встановленого правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сфері соціального захисту населення та у сфері електронних довірчих послуг та електронної ідентифікації;

посвідчення в установленому порядку за зверненням одержувача, який тимчасово проживає за кордоном, відповідною закордонною дипломатичною установою України факту, що особа є живою.

Отже, авторизація в особистому електронному кабінеті на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду за допомогою віддаленого кваліфікованого електронного підпису "Дія.Підпис" ("Дія ID"), створеного за допомогою мобільного додатка Єдиного державного вебпорталу електронних послуг є одним із способів фізичної ідентифікації.

Суд звертає увагу, що відповідач 1 у відзиві на позовну заяву зазначив про те, що заяви позивачів було подано через вебпортал Пенсійного фонду України. Відтак, на переконання суду, позивачами здійснено фізичну ідентифікацію.

Також суд зазначає, що в силу положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, вимоги щодо пенсії безперечно підпадають під дію цієї статті і вважаються майном, а майно, яке має особа-це конвенційне поняття права власності, та як абсолютне тлумачення, це те на що особа може розраховувати.

Перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що буд-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливо тільки на умовах передбачених законом і повинно переслідувати легітимну мету. Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Згідно із частиною 2 статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Частиною 2 статті 46 Закону № 1058-IV регламентовано, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, наявними правові підстави для зобов`язання відповідача 2 поновити нарахування та виплатити позивачам пенсію по втраті годувальника, починаючи з 01.01.2024.

Вирішуючи позовні вимоги, заявлені до ПФУ, суд відмічає наступне.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу, як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені Кодексом адміністративного судочинства України.

Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику.

Крім цього, особа, яка звертається до суду з позовом повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені і в результаті визнання тих чи інших дій та/або бездіяльності майнові права чи інтерес заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Тобто позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином така перевірка порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Отже, за вищезазначеними правовими нормами обов`язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права, що, на думку суду, є самостійною підставою для відмови у позові, у разі відсутності такої умови. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Такої ж позиції дотримується Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 затверджено Положення про Пенсійний фонд України (далі Положення), відповідно до якого Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно із пунктом 3 Положення основними завданнями Пенсійного фонду України є:

реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення, загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу;

ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, осіб, які мають право на пільги, а також отримувачів житлових субсидій;

внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань;

здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Законів України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

профілактика нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань;

проведення перевірки обґрунтованості видачі, продовження листків непрацездатності та документів, що є підставою для їх формування, на базі інформації, що міститься в електронних системах та реєстрах;

здійснення контролю за використанням страхувальниками та застрахованими особами страхових коштів;

виконання інших завдань, визначених законом.

Між тим Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі затверджено Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 № 28-2), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 40/26485 (далі Положення 2).

Відповідно до підпункту 4 пункту 4 Положення Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань забезпечує своєчасну та у повному обсязі виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання, здійснює страхові виплати та надає соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та інші виплати, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, в межах обсягів фінансування цих виплат.

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти висновку, що ПФУ, в межах повноважень, не приймає рішення про припинення пенсійних виплат, як і рішення про їх поновлення; не здійснює виплату пенсій та не надає соціальних послуг.

Суд наголошує, що фактично розгляд заяв позивачів здійснено ПФУ в межах Закону України «Про звернення громадян». Порядок, строки їх розгляду не є предметом даного спору.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що відповідачем 1 не порушено права та охоронювані законом інтереси, за захистом яких звернулися позивачів. Відтак позовні вимоги, заявлені позивачами до ПФУ, є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані сторонами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Позивачі звільнені від сплати судового збору, відтак відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 244-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати пенсії по втраті годувальника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , починаючи з 01.01.2024.

3. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати пенсії по втраті годувальника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , починаючи з 01.01.2024.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити нарахування та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсію по втраті годувальника, починаючи з 01.01.2024.

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області поновити нарахування та виплатити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , пенсію по втраті годувальника, починаючи з 01.01.2024.

6. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.