Справа № 240/9298/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

02 травня 2025 року м. Житомир справа № 240/9298/25

категорія 106030200

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Окис Т.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» з позовом про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування і виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік та зобов`язання вчинити відповідні дії.

Ухвалою суду від 03 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску процесуального строку.

На виконання вимог ухвали суду, позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду.

За результатами розгляду такої заяви ухвалою суду від 23 квітня 2025 року в задоволенні заяви про поновлення стоку звернення до суду відмовлено та продовжено позивачу строк для усунення визначених в ухвалі суду від 03 квітня 2025 року недоліків на п`ять днів з дати отримання копії цієї ухвали.

01 травня 2025 року до суду надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду.

За результатами розгляду такого клопотання, суд уважає за необхідне зазначити таке.

Предметом спору у цій справі є виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік.

Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06 грудня 2022 року №190 ОСОБА_1 , офіцера групи планування штабу, було звільнено наказом Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по особовому складу) від 27 листопада 2022 року №456 у запас.

Як було зазначено в ухвалі суду від 03 квітня 2025 року пунктом 11.1 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (додаток до наказу Міністерства оборони України 22 травня 2017 року № 280 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 22 квітня 2021 року № 104) (далі Правила) передбачено, що грошовий атестат видається військовослужбовцю військовою частиною, в якій він перебуває на грошовому забезпеченні, у випадку, зокрема, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби).

З огляду на викладене суд уважає недоречним посилання позивача на положення Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року №280 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 14 жовтня 2024 року №687), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2022 року за №1407/38743 та пункт 4.3 названих вище Правил, оскільки позивач названим вище наказом звільнений з військової служби, а не переміщений по службі з одного місця проходження військової служби до іншого, пункт 4.3 Правил врегульовує питання виплати грошового забезпечення, у той час як порядок видачі та застосування грошового атестата військовослужбовця Збройних Сил України визначений у розділі 11 Порядку.

Отже твердження позивача про те, що грошовий атестат видається при переміщенні військовослужбовця на нове місце служби та при звільненні з військової служби такий документ військовослужбовцю не видається, є помилковим та спростовується пунктом 11.1 Правил.

Також позивач зазначає, що у період з 13 березня по 07 квітня, з 15 квітня по 23 червня та з 21 серпня по 06 грудня 2022 року приймав безпосередню участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.

23 червня 2022 року отримав вибухове поранення, осколкове поранення правої ноги, акубаротравма, струс головного мозку, за обставин безпосередньої участі у захисті Батьківщини.

В подальшому був направлений на проходження медико-соціальної експертної комісії, за результатами якої отримав третю групу інвалідності, через травму, так, пов`язану із Захистом Батьківщини.

Вказане в сукупності на переконання позивача підтверджує, що він мав серйозні проблеми зі здоров`ям, що об`єктивно перешкоджало займатись йому особистими справами, не пов`язаними із станом здоров`я, зокрема: ініціювати листування, судові спори та іншу комунікацію з військовими частинами, в яких він проходив військову службу для вирішення питань щодо проходження служби, розрахунків, тощо.

Суд зауважує, що доказів на підтвердження того, що після звільнення позивач перебував на лікуванні або реабілітації, звертався за медичною допомогою у зв`язку з отриманим пораненням або психологічними розладами, до заяви не додано.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 29 листопада 2024 року у справі № 120/359/24 суд до уваги не приймає, оскільки названій у такій обставини, які можуть бути враховані судом під час розгляду клопотання про поновлення строку звернення до суду, в цій справі відсутні. Зокрема, позивач не надав доказів того, що після звільнення зі служби 06 грудня 2022 року він був обмежений у доступі до правничої допомоги, виконував службові обов`язки, приймав участь у тривалих військових операціях, навчаннях або відрядженнях, що перешкоджало йому вчасно звернутися до суду.

Додатково суд звертає увагу, що предметом оскарження виступають дії відповідача щодо не проведення нарахування і виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, які мали місце в момент звільнення. Отже момент виникнення у позивача права на отримання названих відпусток, який, як стверджує позивача, мав місце з початком 2022 року, не змінює початок перебігу строку звернення до суду з цим позовом.

Застереження позивача щодо отримання інформації про розмір нарахованого та виплаченого за спірний період грошового забезпечення з листів відповідача, на переконання суду, не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19.

Також варто зазначити, що позивачу недостатньо лише послатися на необізнаність про порушення його прав. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду своєчасно. Триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що всі, названі позивачем доводи, не підтверджують існування непереборних та об`єктивних перешкод, труднощів, які не залежали від його та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позову.

Суд ще раз наголошує, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер про Бельгії» виходить з того, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавче обмеження строку оскарження рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22 23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позову.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації права щодо оскарження дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень в порядку та у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку судді про пропуск строку звернення з поважних причин.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 листопада 2018 року у справі № 804/958/17 та від 07 вересня 2023 року у справі №160/914/23.

Суд зауважує, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011).

При цьому необхідно враховувати, що практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року (справа Мельник проти України) погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Також вказав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Звернення до суду з позовною заявою це право сторони, а не обов`язок, а тому, якщо особа вважає за необхідне скористатися своїм правом на подання позову, реалізація зазначеного права повинна відбуватися із дотриманням порядку та строків, установлених положеннями Кодексу адміністративного судочинства України. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Зазначені правові висновки викладено в ухвалі Верховного суду від 30 серпня 2023 року у справі №520/6827/22.

Підсумовуючи наведене, позивач не довів, що він не мав реальної, об`єктивної можливості виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії щодо звернення до суду за захистом своїх прав у встановлений законодавством строк.

Статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України визначено наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду. Так частиною першої цієї статті передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею в заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України ).

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.

Оскільки позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду, при цьому позивачем не наведено доводів та їх документального підтвердження, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права протягом установленого законом строку, слід дійти висновку про наявність правових підстав, передбачених частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, для повернення позовної заяви позивачеві.

Керуючись пунктами 17, 29, 113, 114 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дати її постановлення.

Суддя Т.О. Окис