Справа № 520/1094/24
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 520/1094/24

адміністративне провадження № К/990/29224/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Радишевської О.Р.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №520/1094/24

за позовом ОСОБА_1

до Харківської обласної прокуратури

про зобов`язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року (головуючого судді - Білова О.В.)

та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2024 року (головуючого судді: Перцової Т.С., суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б.),

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської обласної прокуратури (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати період роботи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова стажем державної служби;

- зобов`язати Харківську обласну прокуратуру () зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), період роботи з 05 липня 1985 року до 21 квітня 1986 року на посаді, з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова до стажу державної служби;

- судові витрати зі сплати судового збору у сумі 968,96 грн стягнути з відповідача.

Позивач позовні вимоги обґрунтував тим, що в порушення вимог Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 899-VIII (далі - Закон № 899-VIII) та Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 (далі - Порядок № 283), до стажу державної служби позивача протиправно не зараховано період роботи з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова, що слугувало підставою для звернення до відповідача із запитом про наявність підстав для зарахування такого стажу, проте Харківська обласна прокуратура надала відповідь від 18 липня 2023 року № 27-189 вих. 23, в якій чітко не визначила чи має бути зарахований зазначений стаж роботи у період з 14 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року до стажу державної служби позивача.

Така невизначеність слугувала підставою для звернення за відповідними роз`ясненнями до Національного агентства з питань державної служби (далі - НАДС), яке у свою чергу, підтвердило наявність підстав для зарахування періоду роботи з 14 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року стажистом помічника прокурора Московського району міста Харкова до стажу державної служби позивача, однак за умови, що посада, на якій він перебував у зазначений період, належала до посад спеціалістів.

Також зауважив, що питання зарахування періоду роботи на посадах стажиста в органах прокуратури вже неодноразово досліджувалося судом касаційної інстанції, який ухвалював позитивні рішення у цій категорії справ, про що свідчать постанови Верховного Суду від 02 вересня 2018 року у справі № 54-461во08 та від 02 вересня 2018 року у справі № 21-2650во07 та Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2008 року № К-33293/06.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) повністю.

Визнати період роботи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова стажем державної служби.

Зобов`язати Харківську обласну прокуратуру () зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), період роботи з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова до стажу державної служби.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду 28 червня 2024 року залишено без змін рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності факту порушення відповідачем прав ОСОБА_1 щодо незарахування до його стажу державної служби періодів роботи на посадах в органах прокуратури, оскільки матеріалами справи не підтверджено існування спірних правовідносин щодо відмови у зарахуванні спірних періодів до стажу державної служби позивача.

За висновком судів попередніх інстанцій позовна заява не містить доводів, стосовно того, на які права позивача у правовідносинах саме з Харківською обласною прокуратурою впливає зарахування спірного стажу.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів звернення позивача до відповідача за отриманням довідки про стаж на посадах в органах прокуратури, відмови відповідача у зарахуванні певних періодів до його стажу або відмови у зарахуванні відповідного стажу до стажу державної служби, з посиланням на Закон України «Про доступ до публічної інформації», суди зазначили, що подання запиту на публічну інформацію не породжує правовідносин з приводу обрахунку стажу позивача на посадах в органах прокуратури та не спричиняє обов`язку для відповідача щодо його обрахунку.

Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про невідповідність інформації, щодо якої подано запит, ознакам публічної інформації, оскільки Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI) не передбачає проведення перевірок, вивчення матеріалів, збору та надання виокремлених відомостей за наведеними запитувачами критеріями, які потребуватимуть проведення додаткового змістовного аналізу, а відтак, створення інформації.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, позивач 28 липня 2024 року через підсистему «Електронний суд» подав касаційну скаргу на них.

У касаційній скарзі скаржник просить суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, а у разі відмови в ухваленні нового судового рішення - скасувати рішення судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд, зі зміною підсудності до будь-якого іншого суду першої інстанції або апеляційного адміністративного суду.

Також позивач просить винести окрему ухвалу стосовно судді Харківського окружного адміністративного суду Білової О.В. та суддів Другого апеляційного адміністративного суду Кононенко З.О, Перцевої Т.С., Жигилій С.П., Русакової В.Б. і направити її для розгляду до Вищої ради правосуддя для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник покликається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, згідно з яким підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Так, в касаційній скарзі позивач стверджує, що суди неправильно визначили його позовні вимоги, не надали оцінки його доводам, які ґрунтувалися на положеннях Закону України «Про державну службу», застосувавши при цьому положення Закону України «Про доступ до публічної інформації», які, на переконання позивача, не мають жодного відношення до предмету спору. Також скаржник указує на незастосування судами попередніх інстанцій практики суду касаційної інстанції, на яку посилався останній.

Зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, позивач указує, що суд першої інстанції прийняв процесуальне рішення, а саме: «Адміністративний позов ОСОБА_1 - залишити без задоволення», не передбачене КАС України, оскільки, суд може прийняти лише одне з чотирьох варіантів судового рішення, передбаченого частиною першою статті 245 КАС України.

До того ж зазначає, що судом першої інстанції протиправно не складено протоколів судових засідань. Також наголосив, що навіть під час здійснення розгляду справи у письмовому провадженні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, обов`язковою залишається вимога щодо ведення протоколу судового засідання, який в матеріалах справи відсутній, як і протоколи про вчинення окремої процесуальної дії поза залою під час винесення ухвал про залишення позовної заяви без руху від 17 січня 2024 року та ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного провадження в адміністративній справі від 24 січня 2024 року, що додатково підтверджує порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема статей 229, 230, 233 КАС України.

Указує, що суд першої інстанції, зазначивши, що позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту, не звернув увагу на те, що відповідно до частини другої статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Серед іншого скаржник указує на те, що, дійшовши висновку про відсутність порушеного права позивача, суд мав залишити позов без розгляду, а не відмовляти у його задоволенні, при цьому висновки суду про обрання позивачем неналежного способу захисту суперечать приписам статті 55 Конституції України, відповідно до яких кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Також, на думку позивача, суд першої інстанції «перекрутив» позовні вимоги ОСОБА_1 , допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На переконання позивача, вимагаючи від ОСОБА_1 доказів звернення до відповідача за отриманням довідки про стаж на посадах в органах прокурори, відмови відповідача у зарахуванні певних періодів до його стажу, відмови у зарахуванні відповідного стажу до стажу державної служби, суд першої інстанції висунув непередбачені законодавством умови звернення до суду. Схожі за змістом доводи зазначені позивачем і щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Крім того, позивач зазначив, що судом порушено його право на подання відповіді на відзив, передбачене частиною третьою статті 163 КАС України, оскільки, не отримавши достовірних доказів надання відповідачем позивачу копії відзиву на позов, суд продовжив розгляд справи та не надав ОСОБА_1 можливості викласти свою правову позицію щодо доводів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Водночас скаржник зазначив, що суд першої інстанції не вирішив його позовну вимогу щодо стягнення з відповідача судових витрат, а саме: судового збору у сумі 968,96 грн.

Щодо наявності підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції, скаржник зазначає про порушення правил відводу суддів, а саме вказує на те, що ухвалою судді Другого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2024 року необґрунтовано відмовлено у задоволенні відводу всім суддям Другого апеляційного адміністративного суду, оскільки, суддя, якого було визначено для вирішення заявленого відводу, не мав права розглядати вказану заяву, так як вона стосувалася всіх суддів Другого апеляційного адміністративного суду.

За твердженням скаржника, суд апеляційної інстанції допустив грубе порушення пунктів 1, 2 частини третьої статті 257 КАС України, не врахував значення справи для позивача та обраний ним спосіб захисту та протиправно відмовив у задоволенні клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні із проведенням судового засідання.

Позивач також указує, що суди попередніх інстанції не дослідили єдиного документа, який просив дослідити позивач, відповідь голови НАДС від 08 серпня 2023 року №3703/10.3-23. Проте, суди дослідили наданий відповідачем інформаційний запит позивача до Офісу Генерального прокурора, який адресований не відповідачу, а Офісу Генерального прокурора, який був не підписаний ні підписом від руки, ні електронним цифровим підписом, а тому такий доказ, на думку позивача, а є недопустимим.

Позивач зазначає, що судом апеляційної інстанції протиправно врахований доказ, який долучено відповідачем до клопотання від 26 червня 2024 року, який, на думку позивача, є неналежним та недопустимим.

На переконання скаржника, судом апеляційної інстанції не надано оцінку кожному аргументу позивача.

Верховний Суд ухвалою від 26 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у цій справі.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні, оскільки суди попередніх інстанцій розглянули справу з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Від позивача надійшла відповідь на відзив та доповнення до неї, в яких останній наполягає, що робота стажиста в органах прокуратури зараховується до стажу роботи на прокурорських посадах. Також позивач, з посиланням на рішення ЄСПЛ та постанову Великої Палати Верховного Суду, просить суд касаційної інстанції надати перевагу найбільш сприятливому для нього тлумаченню національного законодавства.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом прокурора Харківської області від 14 липня 1993 року № 388 ОСОБА_1 призначено на посаду стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова.

Наказом прокурора Харківської області від 03 серпня 1994 року № 449 позивача призначено на посаду помічника прокурора Московського району міста Харкова.

Наказом Генерального прокурора України від 08 серпня 1994 року № 420к, відповідно до статті 47 Закону України «Про прокуратуру», присвоєно класний чин - «юрист 3 класу».

Наказом прокурора Харківської області від 17 листопада 1994 року № 658 позивач переведений на посаду слідчого Прокуратури Московського району міста Харкова.

Наказом в.о. Генерального прокурора України від 06 серпня 1996 року № 552к, відповідно до статті 47 Закону України «Про прокуратуру», позивачу присвоєно класний чин - «юрист 2 класу».

Наказом прокурора Харківської області від 29 листопада 1996 року № 895 позивач переведений на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами дізнання і слідчими органів внутрішніх справ прокуратури області.

Наказом в.о. прокурора Харківської області від 16 лютого 1998 року № 111 позивач переведений на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства Прокуратури Харківської області.

Наказом Генерального прокурора України від 11 серпня 1998 року № 631 к, відповідно до статті 47 Закону України «Про прокуратуру», позивачу присвоєно класний чин - «юрист І класу».

Наказом прокурора Харківської області від 02 листопада 1998 року № 1114 позивач переведений па посаду старшого слідчого відділу прокуратури області.

Наказом прокурора Харківської області від 17 липня 2000 року № 813 позивач звільнений із займаної посади (старшого слідчого відділу) та з органів прокуратури Харківської області за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України з 17 липня 2000 року.

06 липня 2023 року позивач звернувся до Офісу Генерального прокурора із запитом про надання публічної інформації, в якому позивач просив надати таку інформацію:

«Чи отримував він надбавку до посадового окладу за вислугу років та чи нараховувалась йому додаткова відпустка за час роботи з 14 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району Харківської області?

Чи зараховується його стаж роботи у період з 14 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району Харківської області у стаж роботи на державній службі?

Чи отримував він процентну надбавку до заробітної плати в органах прокуратури за вислугу років за весь період навчання в Українській юридичній академії у період з 01 вересня 1988 року до 30 червня 1993 року?

Відповідь просив направити на його електронну пошту разом з відповіддю на цей інформаційний запит у строки, передбачені частиною першою статті 20 Закону № 2939-VI.

На вказаний запит було надано відповідь від 18 липня 2023 року № 27/189вих-23, в якій зазначено, зокрема:

«Інша інформація, щодо якої подано запит, зокрема щодо зарахування Вашого стажу роботи у період з 14 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району м. Харкова до стажу державної служби, в обласній прокуратурі станом на час подання Вами запиту не створювалася та не фіксувалася будь-яким чином, тобто потребує додаткового змістовного аналізу, створення, а отже, не може бути надана на запит в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації».

ІІІ. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ ТА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судами першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною третьою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2024 року касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 відкрито на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як установлено судами попередніх інстанцій і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у позовній заяві просив суд визнати період роботи з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова стажем державної служби та зобов`язати Харківську обласну прокуратуру зарахувати йому період роботи з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова до стажу державної служби

Підставою, що спонукала позивача звернутися до суду з цим позовом, було незарахування відповідачем до стажу державної служби позивача періоду роботи на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова, що, як наслідок, на переконання позивача, вплинуло на перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Отже, предметом цього спору є незарахування до стажу державної служби позивача періоду роботи з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова.

Саме на такому формулюванні позовних вимог і підстав цього позову наполягає позивач і у касаційній скарзі, вказуючи про те, що він звернувся до суду із позовом про зарахування йому до стажу державної служби періоду роботи на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова.

Водночас суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, аналізуючи предмет спору позивача, дійшли висновку, що спірні правовідносини склалися між сторонами внаслідок отримання позивачем відповіді Харківської обласної прокуратури від 18 липня 2023 року № 27-189 вих. 23 на інформаційний запит ОСОБА_1 від 06 липня 2023 року про надання інформації, поданого до Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора у порядку частини другої статті 19 Закону 2939-VI.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника щодо порушення судами норм процесуального права є прийнятні, з огляду на таке.

На переконання Верховного Суду судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не враховано приписів статті 9 КАС України.

Закріплений у частині другій статті 9 КАС України принцип диспозитивності передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу.

За правилами частини третьої статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Повноваження адміністративних судів перевіряти законність прийняття рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних можуть бути реалізовані лише в межах заявлених позовних вимог.

З позовної заяви ОСОБА_1 установлено, що останній звернувся до суду з вимогами про визнання періоду роботи з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова стажем державної служби та зобов`язання відповідача зарахувати до стажу його державної служби період роботи з 17 липня 1993 року до 03 серпня 1994 року на посаді стажиста помічника прокурора Московського району міста Харкова до стажу державної служби.

Водночас, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами вирішено правове питання, яке не було заявлене позивачем як предмет спору. Зокрема, суди установили фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, застосувавши положення інших нормативно-правових актів, які не регулюють питання зарахування до стажу державної служби періоду роботи в органах прокуратури.

Поряд з цим, Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що відкриття провадження у справі регламентовано нормами глави 2 розділу ІІ КАС України, які не наділяють суд повноваженнями при вирішенні питання про відкриття провадження у справі давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, належності, допустимості та достатності доказів, на які посилається позивач у позовній заяві, визначати належних учасників справи.

Однак, після відкриття провадження у справі суд першої інстанції (в разі наявності підстав, визначених нормами КАС України) може провести підготовче судове засідання для з`ясування відповідно до частини другої статті 173 цього Кодексу, зокрема, питань щодо остаточної визначеності предмета спору, характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Відповідний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25 січня 2024 року у справі № 320/14843/23.

Викладене дає підстави для висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій принципу диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з`ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій належить скасувати з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене в цій постанові, з`ясувати який саме предмет спору у цій справі та перевірити дотримання строків звернення до суду з заявленими позовними вимогами, а також встановити обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.

Ураховуючи те, що Суд вирішив направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Суд не аналізує інших доводів позивача стосовно процесуальних питань.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

…………………………………

…………………………………

…………………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

О.Р. Радишевська,

Судді Верховного Суду