Справа № 420/13618/20
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області подав апеляційну скаргу.
Вважаю за необхідне висловити незгоду з прийнятим судом апеляційної інстанції рішенням, у зв`язку з чим, в порядку ст. 34 КАС України, викладаю свою окрему думку.
Так, згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 7 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Однак, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 №553-IX Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було доповнено статтею 29, згідно якої установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
Закон України від 13 квітня 2020 №553-IX набрав чинності 18 квітня 2020.
Виходячи із зазначених вище законодавчих положень, у період з 18 квітня 2020 виплата суддівської винагороди проводилась із застосуванням обмеження максимального розміру, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» і складала 47 230 грн на місяць.
28 серпня 2020 року рішенням Конституційного Суду України №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.
Згідно до ч.2 ст.152 Конституції України та ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 не визначив будь-яких особливостей застосування чи виконання свого рішення.
Тобто, за змістом ст. 152 Конституції України (а також рішень Конституційного Суду України від 24.12.1997 №8-зп, від 08.12.2004 №2222-ІV) рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.
Таким чином, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України положення ч.1,3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону №553-ІХ) на майбутнє, проте фактично визнав їх чинність до ухвалення ним рішення.
Отже, дія ч.1,3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" втратила чинність 28.08.2020, а у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 норми Закону були чинними і на підставі них Територіальним управлінням здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди.
Відтак, оскільки на момент нарахування і виплати позивачу суддівської винагороди були чинними положення Закону №553-IX, дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області були правомірними та узгоджувалися з положеннями частини другої статті 19 Конституції України.
Отже, невиплата ОСОБА_1 зазначеної суддівської винагороди у повному розмірі не пов`язана з протиправними діями Територіального управління, а викликана прийняттям законодавцем неконституційних положень Закону №553-IX.
Відтак, висновок суду, як першої так і апеляційної інстанції, у справі, що розглядається, про неправомірність дій відповідача - є помилковим.
Щодо міркування колегії судів про незастосовність рішення КСУ від 28.08.2020 № 10-р/2020 у спірних правовідносинах, з огляду на те, що протиправність відповідачів зумовлена саме неправильним застосуванням конкуруючих норм законів, зокрема статті 29 Закону № 294-ІХ та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІ варто зауважити про таке.
По-перше, Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу ( див. окрему думку судді Верховного Суду Берназюка Я.О. від 12 лютого 2019 року по справі № 240/4937/18).
Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».
По-друге, у пункті 4 рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020, Конституційний Суд зазначив, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян, зокрема, дітей війни)).
У правовідносинах, наведених у Рішенні Конституційного суду України 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, була аналогічна ситуація, оскільки відповідними положеннями Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року 489-V зупинено дію положень інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій окремим категоріям громадян та змінено або встановлено нові підстави й умови їх надання, внаслідок чого органи соціального захисту при вирішенні питання щодо надання пільг, компенсацій і гарантій окремим категоріям громадян замість профільних законів, застосовували норми Закону про Державний Бюджет України на відповідний рік
Проте, позиція судів залишалась незмінною з того приводу, що відповідачі- суб`єкти владних повноважень діяли цілком правомірно під час застосування норм Закону України «Про Державний бюджет»
Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у рішеннях від: 11 грудня 2012 справа № 21-356а12; 23 січня 2019 справа № 820/2462/17; 25 липня 2019 справа №804/3790/17; 23 грудня 2019 справа № 814/1274/17; 19 лютого 2020, справа №240/6263/18; 18 березня 2020 справа №240/4937/18.
Слід також зазначити, що такий усталений судовий підхід щодо судового захисту, внаслідок прийняття неконституційного закону був предметом перевірки Європейським судом з прав людини.
Відповідно до статі 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Одною із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. ( пункт 1 частини першої статі 129 Конституції України.
Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.
За висновками КРЄС забезпечення єдності судової практики є невід`ємною частиною верховенства права та довіри громадськості до правосуддя.
Тобто, у однакових правових ситуаціях суди повинні діяти однаково.
Окрім цього, варто зауважити, що за приписами статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402 від 02 червня 2016 встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина перша).
Позивач стверджує, що порушення його прав стосовно не отримання суддівської винагороди у повному обсязі виникло у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним.
За своєю правовою природою недоотриманні суми суддівської винагороди є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які відшкодовуються державою.
Частиною 3 статті 152 Конституції України визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Таким чином, ОСОБА_1 не позбавлений можливості захистити своє право на отримання недоплаченої частини суми суддівської винагороди у порядку, визначеному частиною третьою статті 152 Конституції України, тобто шляхом звернення до Держави з позовом про відшкодування шкоди.
Наведений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2012 справа № 21-356а12.
Підсумовуючи вищевикладене, вважаю висновок апеляційного суду заснований на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства, та вважаю, що у цій справі необхідно було апеляційну скаргу задовольнити, а рішення першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволення позовних вимог.
Суддя О.І. Шляхтицький