Справа № 591/892/25
Суддя: Клименко А. Я.
Дата ухвалення: 2025-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/892/25
Провадження № 2-а/591/50/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2025 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А. Я

при секретарі - Устименко М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА № 3881267 від 18.01.2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Позовна заява мотивована тим, що він не вчиняв правопорушення, за вчинення якого його притягнуто до адміністративної відповідальності оскаржуваною постановою, а тому просить суд скасувати постанову.

Позивач ОСОБА_1 в письмовій заяві позов підтримав повністю, просить суд його задоволити і слухати справу у його відсутність.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду не з`явився. Суду надано письмовий відзив на позовну заяву. Просить суд в позові відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши ілюстрацію ймовірного місця повороту перед зупинкою, який приєднаний як доказ до позовної заяви, відеозапис з бодікамери патрульної поліції, місце встановлення схеми руху Набережне шосе; заїзд на вул. Миколи Міхновського з Набережного шосе; схему руху заїзд вул. Миколи Міхновського з Набережного шосе доданих до заперечень працівниками поліції, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Як передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За змістом п. 1-2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

За приписами ч. 1 ст. 287 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 18 січня 2025 року о 09-13 год. керував транспортним засобом Volvo V90CC державний номерний знак НОМЕР_1 за адресою: м. Київ, Шосе Набережне не виконав вимог дорожнього знаку 3.21, чим порушив п. 8.4 «В» ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУаАП.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно п.1.9. ПДР особи, які порушують ПДР, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Положення Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, а саме, п. 8.4. Правил, поділяє дорожні знаки на групи, зокрема: 8.4. «в» - заборонні знаки (тобто, ті, які запроваджують або скасовують певні обмеження в pyci).

Відповідно до положень вказаних Правил, дорожній знак 3.21 «В`їзд заборонено» забороняє в`їзд усіх транспортних засобів з метою: запобігання зустрічному руху транспортних засобів на ділянках доріг з одностороннім рухом; запобігання виїзду транспортних засобів назустріч загальному потоку на дорогах, позначених знаком 5.8 "Дорога із смугою для руху маршрутних транспортних засобів"; організації відокремленого в`їзду і виїзду на майданчиках, що використовуються для стоянки транспортних засобів, майданчиках відпочинку, автозаправних станцій тощо; запобігання в`їзду на окрему смугу руху, при цьому, знак 3.21 повинен застосовуватись разом з табличкою 7.9 "Смуга руху - запобігання в`їзду на дороги, що безпосередньо простягаються у межах прикордонної смуги до державного кордону і не забезпечують пересування до встановлених пунктів пропуску через державний кордон.

Таким чином підставою притягнення винної особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП є порушення вимог дорожніх знаків.

Позивачем ОСОБА_1 не заперечується, а навпаки підтверджується той факт, що він будучи немісцевим жителем рухався підказками навігатора. Зважаючи на складність перехресть на зазначеному шосе, та зважаючи, що вже пропустив один з`їзд з нього, рухався якомога ретельніше, контролюючи як рекомендований маршрут, так і дорожні знаки. Отже, узагальнені доводи позову зводяться до того, що на вказаному перехресті відсутні дорожні знаки які забороняють рух, про що свідчить прокладення відповідного маршруту навігатором.

Водій повинен бути уважним і дотримуватися вимог дорожніх знаків, незалежно від інформації, наданої навігатором.

В пункті 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Суд критично оцінює твердження позивача, що на прокладеному відповідному маршруті навігатору на вказаному перехресті відсутні дорожні знаки які забороняють рух, оскільки на відеозаписі долученому представником відповідача зафіксовано, що працівником поліції здійснювалась відеофіксація на якому зафіксовано, що ОСОБА_1 не заперечував порушення вимог дорожнього знаку 3.21 та постійно наголошував, що він не є місцевим, приїхав з іншого міста та не мав намір вчинити правопорушення, а також з долучених фотографій вбачаються наявні відповідні дорожні знаки, при заїзді на бульв. Миколи Міхновського з Набережного шосе, скріншотом з сервісу "карти GOOGLE" із зазначенням місця встановлення дорожнього знаку на схемі руху.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 до своєї позовної заяви приєднав в якості доказу ілюстрацію ймовірного місця повороту перед зупинкою, з якої неможливо встановити та ідентифікувати місце зупинки поліцейським 2 взводу 3 роти 3 батальйону полку 1 УПП в місті Києві Довговполим І. І. транспортного засобу Volvo V90CC державний номерний знак НОМЕР_1 за адресою: м. Київ, Шосе Набережне, що в свою чергу є припущенням позивача про перехрестя на зазначеному шосе з розташуванням дорожнього знаку 3.21.

Також до матеріалів справи не приєднані належні докази звернення позивача до відповідних установ зі скаргами щодо зазначення в оскаржуваній постанові порушення вимог дорожнього знаку 3.21 "В`їзд заборонено", замість 3.2 "Рух механічних транспортних засобів заборонено" та притягнення до адміністративної відповідальності особи за дії які вона не вчиняла, а також встановлення знаку 3.21 „В`їзд заборонено» з порушенням діючих норм за адресою: м. Київ, Шосе Набережне на які посилається позивач у своїй позовній заяві.

Судом досліджено надану представником відповідача схему організації дорожнього руху заїзд бульвар Миколи Міхновського з Набережного шосе та встановлено, що знак 3.21 з правої сторони, на газоні по напрямку руху транспорту перед територією, на яку заборонений в`їзд транспортних засобів.

Отже, доводи позивача про те, що він звернувши на вказаний навігатором, а також на вказаному перехресті відсутні дорожні знаки які забороняють рух, про що свідчить прокладення відповідного маршруту навігатором та не бачив розміщений дорожній знак не підтверджені жодним доказом.

Водночас посилання позивача щодо наявності правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові ВС від 20.05.2020 року у справі № 524/5741/16-а, є безпідставними, оскільки зміст правовідносин, їх предмет та підстави, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначеній позивачем Постанові Верховного Суду і у справі, яка розглядається, є різними.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

Відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 251 КУпАП України, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Підставою для накладення інспектором поліції штрафу може бути фото- та відеофіксація, а також показання свідків. Представником Департаменту патрульної поліції до відзиву додано диск відеофіксація події, в якому зафіксовано, що у ході спілкування при перевірці реєстраційних документів та складання постанови про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не заперечував факту проїзду на заборонений дорожній знак, оскільки на вказаному перехресті відсутні дорожні знаки які забороняють рух, а також місце встановлення схеми руху Набережне шосе; заїзд на бул. Миколи Міхновського з Набережного шосе; схему руху заїзд бул. Миколи Міхновського з Набережного шосе.

Відповідно до практики ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальними для цілей застосування Конвенції. Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР України відповідними доказами.

Положеннями ст. 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Аналогічна правова позиція викладена Верховим Судом у постанові від 14.03.2018 року у справі № 760/2846/17.

Згідно ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи, що позивачем не було надано жодного допустимого, достовірного та достатнього доказу, яким спростовуються обставини викладені в постанові серії ЕНА № 3881267 від 18.01.2025 суд вважає, що вимоги про скасування даної постави є безпідставними і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5-11, 72-77, 78, 159-162, 241-246, 250, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2025 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО