Справа № 380/18932/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18932/24 пров. № А/857/10364/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 у справі №380/18932/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в І інстанції Мричко Н.І.,

дата ухвалення рішення 13.02.2025,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ :

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якій позивач просить, з урахуванням уточнених позовних вимог:

- визнати протиправною бездіяльність та скасувати рішення від 22.08.2024 №31 Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови ОСОБА_1 призначенні та перерахунку пенсії у відповідності до Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця за віком відповідно до Закону України «Про Державну службу», здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) пенсії, з 14.08.2024 (часу звернення з відповідною заявою), з врахуванням до стажу державної служби періоду роботи в митних органах з 13.05.1991 по 30.04.2008, а також з врахуванням довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 13.08.2024 №58.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, досягнувши 62-х років, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перехід із пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Однак, відповідач рішенням відмовив позивачу у переході з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 у цій справі, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення від 22.08.2024 №31 Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо відмови ОСОБА_1 призначенні та перерахунку пенсії у відповідності до Закону України «Про державну службу»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з 14.08.2024 - дати звернення, з урахуванням до стажу державної служби періоду роботи в митних органах з 13.05.1991 по 30.04.2008, а також з врахуванням довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 13.08.2024 №58.

Також стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - апелянт 1), подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №889-VIII, передбачені частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж, а також не реалізували своє право на призначення пенсії державного службовця до 01.05.2016. Таким особам пенсія призначається з врахуванням довідок про заробітну плату, передбачених Порядком №750, в яких заробітна плата вказується в розмірах на момент звернення за пенсією на прирівняних посадах.

Відповідно до ст. 25 Закону №3723, якою визначено перелік категорій посад державних службовців, основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце осади в структурі державного органу.

Відповідно до матеріалів справи позивач працював з 15.05.1991 по 28.02.2007 на Мостиській митниці та з 01.03.2007 по 30.04.2008 на Західній регіональній митниці, тобто у зазначений період позивач не обіймав посад віднесених до категорії посад державних службовців, у зв`язку з чим прийнято рішення про відмову позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» через відсутність правових підстав.

Апелянт 1 просив скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 у справі №380/18932/24 та прийняти нове рішення, відмовивши позивачу в задоволенні позову.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі апелянт 2) також не погодилося з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його протиправним, безпідставним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначено, що основним критерієм, за яким визначається можливість зарахування того чи іншого періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723 є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.

Апелянт 2 вважає, що оскільки позивач немає необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723, тому здійснити перевід з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» неможливо.

Крім того, у рішенні від 13.02.2025 вимога зобов`язання призначити пенсію за віком є безпідставною, оскільки Верховний Суд у ряді судових рішень неодноразово вказував на те, що суди не вправі підміняти собою органи державної влади з питань їх компетенції.

Апелянт 2 просив скасувати рішення суду першої інстанції у цій справі та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи із такого.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що в сукупності стаж позивача на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, зокрема період проходження служби в митних органах, є достатнім для призначення йому пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Виходячи з того, що на час звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивач досяг 62-річного віку та мав стаж державної служби понад 20 років, позивач набув право на призначення пенсії відповідно до положень Закону №3723-ХІІ.

Станом на дату виникнення спірних правовідносин позивач отримує пенсію по інвалідності, яка йому обчислюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, позивач має право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

З матеріалів справи встановлено, що позивачу Восьмим апеляційним адміністративним судом видано довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця №58 від 13.08.2024, яка відповідає формам довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям, затвердженим Постановою №1-3 та відображає складові заробітної плати: посадовий оклад, надбавка за спеціальне звання; надбавка за вислугу років, та особи, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області №31 від 22.08.2024 про відмову ОСОБА_1 у переході на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності пенсійного органу, то така не має самостійного значення та охоплюється вимогою про визнання протиправним та скасування рішення від 22.08.2024 №31 Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні та перерахунку пенсії у відповідності до Закону України «Про державну службу».

З метою повного відновлення порушених прав позивача суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з 14.08.2024 - дати звернення, з урахуванням до стажу державної служби періоду роботи в митних органах з 13.05.1991 по 30.04.2008, а також з врахуванням довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 13.08.2024 №58.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач перебуває на пенсійному обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як отримувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до записів із трудової книжки НОМЕР_1 працював зокрема:

з 30.06.1981 по 24.06.1983 - проходив військову службу в Радянській Армії.

з 13.05.1991 по 28.02.2007 - працював у Мостиській митниці;

з 01.03.2007 по 30.04.2008 - працював у Західній регіональній митниці;

з 29.06.2010 по 30.11.2010 працював на посаді спеціаліста 2 категорії сектору паспортної роботи УМВС України в Рівненській області;

з 10.07.2013 по 09.02.2016 - працював на посаді керівника апарату Львівського апеляційного адміністративного суду.

За принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію. Таким органом визначено Головне управління Пенсійного Фонду України у Донецькій області.

Рішенням від 22.08.2024 № 31 Головне управління пенсійного фонду у Донецькій області відмовило в переході пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», у зв`язку з тим, що позивач з 13.05.1991 по 28.02.2007 та з 01.03.2007 по 30.04.2008 працював на посадах митної служби, однак посадова особа митної служби до переліку посад державної служби не включена.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Частиною першою ст.4 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з ч. 1 ст. 10 цього Закону особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Положеннями абз. 2 ч. 3 ст. 45 вказаного Закону передбачено, що при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016р. визначалися Законом України № 3723-XII від 16.12.1993р. «Про державну службу».

Відповідно до ч.1 ст.37 цього Закону на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

До 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України № 889-VIII від 10.12.2015 «Про державну службу») право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 правове регулювання спірних правовідносин зазнало змін.

Зокрема, відповідно до ст. 90 Закону України №889-VIII від 10.12.2015 «Про державну службу» пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Разом з тим, відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України №3723-ХІІ від 16.12.1993 «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

За приписами п .12 Прикінцевих та перехідних положень наведеного Закону для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш, як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України №3723-ХІІ від 16.12.1993 «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії, відповідно до ст.37 Закону України №3723-ХІІ від 16.12.1993 «Про державну службу» в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України №889-VIII від 10.12.2015 «Про державну службу» передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016р. на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України №3723-ХІІ від 16.12.1993 «Про державну службу», але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

При цьому, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії, відповідно до ст. 37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» після 01.05.2016р. є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 цього Закону і Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII від 10.12.2015 «Про державну службу», а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України №889-VIII від 10.12.2015 «Про державну службу») зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України №3723-ХІІ від 16.12.1993 «Про державну службу» лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону України №3723-ХІІ від 16.12.1993 «Про державну службу» вік та страховий стаж.

Такий висновок відповідає правовій позиції, яка викладена у рішенні Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 04.04.2018 у зразковій справі №822/524/18 та у постановах від 26.06.2018 у справі №676/4235/17, від 10.04.2019 у справі №607/2474/17.

Як встановлено судом, підставою для відмови позивачу у переведенні на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» згідно оскаржуваного рішення було відсутність у позивача необхідного стажу державної служби, у зв`язку з тим, що «згідно статті 3 Закону №889-VIII його дія не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом». Згідно записів трудової книжки позивача з 10.09.1991 по 22.01.2022 працював в органах Митної служби України. Наявний запис про прийняття присяги державного службовця 07.06.1995, 10.12.2019 присвоєно 6 ранг державного службовця після прийняття присяги. Таким чином, для зарахування періодів роботи в органах Митної служби України до стажу державної служби підстави відсутні, оскільки у період роботи у вказаних органах позивачу присвоювалися спеціальні звання. Оскільки у позивача відсутній необхідний стаж державної служби, передбачений Постановою №622, право на призначення пенсії за віком згідно Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» відсутнє».

Таким чином, спірним в даній справі є питанням зарахування до стажу державної служби часу перебування особи державній службі в митних органах.

За приписами ч. 1 ст. 25 Закону №3723-XII основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка.

За змістом записів із трудової книжки НОМЕР_2 , вкладиша до трудової книжки НОМЕР_3 підтверджується, що позивач з 30.06.1981 по 24.06.1983 - проходив військову службу в Радянській Армії; з 13.05.1991 по 28.02.2007 - працював у Мостиській митниці; з 01.03.2007 по 30.04.2008 - працював у Західній регіональній митниці; з 29.06.2010 по 30.11.2010 працював на посаді спеціаліста 2 категорії сектору паспортної роботи УМВС України в Рівненській області; з 10.07.2013 по 09.02.2016 - працював на посаді керівника апарату Львівського апеляційного адміністративного суду.

За статтею 342 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів є державними службовцями. Посадові особи, які вперше зараховуються на службу до контролюючих органів і раніше не перебували на державній службі, складають присягу державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу».

Правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - Законом України «Про державну службу» та іншими законами.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначає Закон №3723-XII.

Відповідно до статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Спеціальним законом, що визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, є Митний кодекс України.

Згідно з вимогами ст. 569 Митного кодексу України посадові особи митних органів є державними службовцями. Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Особи, вперше прийняті на службу до митних органів на посади, які передбачають виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, приймають Присягу державних службовців, якщо раніше вони не приймали такої Присяги.

Таким чином, посадові особи митних органів, які займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері митної політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже, перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Частиною 1 ст. 588 Митного кодексу України (у редакції, чинній впродовж періоду роботи позивача в митних органах) пенсійне забезпечення посадових осіб митних органів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в митних органах зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Таким чином, посадові особи митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в митних органах зараховується до стажу державної служби, який дає право на набуття пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Висновки аналогічного характеру викладено в постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №822/524/18, від 10.07.2018 у справі №591/6970/16-а.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994 (чинного до 01.05.2016, тобто в період проходження позивачем служби в митних органах) визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Так, відповідно до пункту 2 вказаного Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Аналогічні положення щодо віднесення посадових осіб митних органів до державних службовців та пенсійного забезпечення посадових осіб митних органів в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», передбачені і Митним кодексом України.

Відповідно до ст. 573 Митного кодексу України, посадовим особам митних органів присвоюються такі спеціальні звання: 1) дійсний державний радник митної служби; 2) державний радник митної служби I рангу; 3) державний радник митної служби II рангу; 4) державний радник митної служби III рангу; 5) радник митної служби I рангу; 6) радник митної служби II рангу; 7) радник митної служби III рангу; 8) інспектор митної служби I рангу; 9) інспектор митної служби II рангу; 10) інспектор митної служби III рангу; 11) інспектор митної служби IV рангу; 12) молодший інспектор митної служби. Спеціальні звання митної служби присвоюються довічно. Позбавлення спеціальних звань здійснюється виключно за вироком суду у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Суд також враховує Закон України «Про внесення змін до Митного кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 04.07.2013 №405-VII, який є чинним на сьогоднішній день, прямо встановлює, що період роботи (служби) посадових осіб (у тому числі тих, яким присвоювалися спеціальні та/або персональні звання) у митних органах та організаціях зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого Законом України «Про державну службу».

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 04.07.2013 №405-VIII встановлено співвідношення між спеціальними званнями працівників митниць та органів доходів і зборів.

Слід зазначити, що звання «Інспектор митної служби 1 рангу» відповідає званню «Інспектор податкової та митної справи I рангу», «Радник митної служби 3 рангу» відповідає званню «Радник податкової та митної справи III рангу», «Радник митної служби 2 рангу» відповідає званню «Радник податкової та митної справи II рангу», «Радник митної служби 1 рангу» відповідає званню «Радник податкової та митної справи I рангу».

Спеціальне звання інспекторів митної служби та радників митної служби відповідають рангам державних службовців згідно додатку №6 Порядку про співвідношення між рангами державних службовців і спеціальними званнями працівників посадових осіб органів доходів і зборів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №306.

Додатком 13 постанови №306 передбачено, що спеціальне звання «Радник митної служби IІ рангу», яке присвоєне позивачу прирівнюється до 5 рангу державного службовця.

Отже, посадові особи митних органів, яким присвоєно спеціальні звання є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в митних органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Наведене вище спростовує доводи пенсійного органу, що посадові особи контролюючих органів, яким присвоюються спеціальні звання, не належать до категорій посад державної служби.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що період роботи позивача в митних органах з 13.05.1991 по 30.04.2008 має бути зарахований до стажу державної служби.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції, що в сукупності стаж позивача на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (понад 20 років), зокрема період проходження служби в митних органах, є достатнім для призначення йому пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивач досяг 62-річного віку, а тому позивач набув право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу».

З огляду на викладене, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 22.08.2024 є протиправним та підлягає скасуванню як таке, що не відповідає критеріям правомірності.

Стосовно доводів позивача щодо неефективного способу захисту визначеного судом першої інстанції, колегія суддів зазначає.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на викладене, суд має право визнати дії суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Колегія суддів наголошує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Так, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч. 4 ст. 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04.09.2021 у справі №320/5007/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20, від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 та від 13.10.2022 у справі №380/13558/21.

Як встановлено судом, 14.08.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з заявою про переведення його на інший вид пенсії, а саме на пенсію згідно з Законом України «Про державну службу».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 22.08.2024 №31 відмовлено позивачу в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» №899-VIII від 10.12.2015 з врахуванням довідки від 16.08.2023 №7.2-1/7.2-22/10/6250 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), у зв`язку з відсутністю необхідного стажу державної служби. Зазначено, що для зарахування періодів роботи позивач в органах державної фіскальної служби до стажу державної служби підстави відсутні, оскільки у період роботи у вказаних органах позивача присвоювалися спеціальні звання.

Отже, заява позивача була розглянута відповідачем з урахуванням долучених позивачем документів і в її задоволенні відмовлено. Незаконність цієї відмови підтверджено в суді першої інстанцій і не спростовано під час справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача, і таким, що відповідає завданню адміністративного судочинства у даній справі, є саме зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Однак, у спірних правовідносинах права позивача порушені протиправним рішенням відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, яке судом скасовано, і в даному випадку не було належно враховано всі умови, які дають право на призначення пенсії за віком, а суд не може перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Своєю чергою, відповідно до п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Як вбачається з матеріалів справи, для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, рішенням якого позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Таким чином, дії зобов`язального характеру щодо зарахування відповідного стажу роботи та призначення пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, а тому судом першої інстанції помилково зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати позивачу до страхового стажу спірні періоди роботи та призначити пенсії а відтак рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23.

Крім того, в ході апеляційного розгляду не спростовано того, що позивачем були дотримані вимоги щодо надання разом із заявою про переведення на пенсію державного службовця довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії, а Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області у свою чергу повинен був врахувати ці довідки при розгляді заяви від 22.04.2025.

Такі довідки відповідають формам довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям, затвердженим Постановою №1-3 та відображають складові заробітної плати: посадовий оклад, надбавка за спеціальне звання; надбавка за вислугу років, та особи, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.

Інші висновки суду першої інстанції відповідачем під сумнів не ставляться, а позивачем відповідної апеляційної скарги не подано. Отже у зазначеній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Своєю чергою, оскільки судом першої інстанції невірно визначено орган Пенсійного фонду для вчинення дій зобов`язального характеру щодо зарахування відповідного стажу роботи та призначення пенсії, то у цій частині судове рішення підлягає зміні. У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 у цій справі слід залишити без змін.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує про відсутність підстав для зміни розподілу судових витрат відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України внаслідок розгляду справи судом першої інстанції, оскільки такі покладено на відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі №380/18932/24 змінити, а саме у абзаці 3 «Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (, місцезнаходження: 79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10)» змінити на «Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (, місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3)».

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі №380/18932/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич