Справа № 380/26867/23
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/26867/23 пров. № А/857/8615/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанського А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року у справі № 380/26867/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції Кузан Р.І.,

дата ухвалення постанови 22.01.2025,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: 79016, Львівська область, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ), в якому просить:

- визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 51 від 20.09.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 страховий стаж за такі періоди: - в період з 19.05.2000 по 24.09.2001 адвокатом в юридичному відділі ТОВ «Мономах»; в період з 12.09.2001 по теперішній час - підприємцем; дорахувати незараховані 4 місяці роботи в ТОВ «Мономах»; дорахувати незараховані 19 років та 1 місяць праці ФОП 2 групи в період з 12.09.2001 по 24.10.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок страхового стажу ОСОБА_1 та нарахувати 44 років 7 місяців 3 дня страхового пенсійного стажу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області взяти на облік як пенсіонера та нарахувати ОСОБА_1 1 пенсію за віком.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що 12.09.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві за призначенням пенсії за віком. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від №51 від 20.09.2023 йому відмовлено в призначенні пенсії, з підстав недостатності страхового стажу. Зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області протиправно не зараховано період здійснення підприємницькою діяльністю, оскільки ним сплачено всі страхові внески. Позивач вважає таке рішення протиправним та таким, що порушує право позивача на пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 у справі №380/26867/23 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 51 від 20.09.2023 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.09.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахуванням правових висновків суду; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн. 20 коп.

Не погоджуючись із цим рішенням, його оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, подавши на нього апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте як з порушенням норм матеріального, так і процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що обов`язковою умовою для призначення пенсії за віком є обов`язково наявність необхідного страхового стажу та досягнення особою визначеного законодавством пенсійного віку.

Щодо періоду з 12.09.2001 по 24.10.2023 зазначено, що з 20.09.2011 позивач був зареєстрований як ФОП. Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 01.01.1998 по 31.12.2003 зараховуються до трудового стажу фізичних осіб-підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 01.01.2004 за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно віж суми сплачених коштів. Належними документами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме: до 01.07.2000 довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, а після довідка із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

У позивача дані за період з 01.06.2000 по 01.01.2016, 01.06.2018 по 31.12.2018, з 01.03.2023 по 24.10.2023 відсутні дані про сплату єдиного внеску згідно форми ОК-5.

У разі відсутності починаючи з 01.01.2018 страхового стажу, передбаченого ч. 1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 роки за наявності страхового стажу з січня 2026 по грудень 2026 року включно від 23 до 33 років, та після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Отже рішення відповідача №51 від 20.09.2023 є правомірним.

Апелянт просив скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 у справі №380/26867/23 повністю та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якій вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просив в задоволенні апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, просила вимоги такої задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції повністю, постановивши нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту записів в трудовій книжці НОМЕР_2 випливає, що в період з 19.05.2000 по 24.09.2001 позивач працював адвокатом саме у ТзОВ «Фірма «Мономах», а тому твердження відповідача-1 про відсутність в трудовій книжці назви підприємства, де працював у цей період позивач, суд вважає необґрунтованими.

Таким чином судом встановлено, що позивач сплачував єдиний внесок в період з 01.01.2014 по 31.12.2022. При цьому, у 2020 році позивачем сплачено єдиний податок лише за 7 місяців, а у 2022 році лише за 5 місяців.

Водночас суд зауважує, що такі докази не були предметом дослідження при прийнятті Головним управлінням Пенсійного фонду України оскаржуваного рішення від 20.09.2023 №51 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, тоді як за даними персоніфікованого обліку з 01.06.2000 по 01.01.2016, з 01.06.2018 по 31.12.2018, з 01.03.2023 по 24.10.2023 відсутні дані про сплату ОСОБА_1 єдиного соціального внеску. Доказів сплати єдиного соціального внеску окремо від єдиного податку позивачем не подано.

Отже, позивач разом із заявою про призначення пенсії не надав органу Пенсійного фонду України всіх необхідних документів, які підтверджують його страховий стаж в період здійснення підприємницької діяльності.

Водночас суд зазначає, що пенсійний орган при прийнятті рішення не використав в повному обсязі свої повноваження, передбачені чинним законодавством, для підтвердження вказаних періодів підприємницької діяльності позивача при обчисленні страхового стажу та зарахуванні чи відмови у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів.

Таким чином, пенсійний орган не надав при обчисленні розміру страхового стажу позивача оцінку документам, що були отримані судом під час розгляду цієї справи, які при належному виконанні Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області вимог частини 3 статті 44 Закону № 1058-IV могли бути отриманні пенсійним органом та враховані при прийнятті рішення за результатами розгляду заяви позивача від 12.09.2023 про призначення пенсії за віком.

За таких обставин суд вважає необхідним визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 20.09.2023 №51 яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком в зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

В зв`язку із тим, що надані позивачем суду документи в підтвердження належного розміру страхового стажу та відповідно наявного права на призначення пенсії за віком не були предметом розгляду пенсійним органом при прийнятті рішення за результатами розгляду заяви про її призначення суд вважає, що необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву позивача від 12.09.2023 про призначення пенсії за віком із врахуванням правових висновків суду.

Розглядаючи спірну ситуацію, апеляційний суд враховує таке.

Встановлено та підтверджується письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта.

Позивач 12.09.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду вказаної заяви за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівські області прийнято рішення №51 від 20.09.2023, яким вирішено відмовити позивачу в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

В рішенні зазначено, що необхідний страховий стаж згідно з ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 30 років. Страховий стаж позивача становить 25 років 03 місяці 04 дні.

В обґрунтування підстави відмови у вказаному рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- період з 19.05.2000 по 24.09.2001 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 03.07.1979, оскільки відсутня назва установи, в якій позивач працював у цей період та відсутня інформація про даний період роботи в індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Дата з якої позивач матиме право на пенсійну виплату згідно з підтверджуваними документами є 12.09.2026.

Не погоджуючись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови в призначенні пенсії позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд керується таким.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України №1788-XII від 05.11.1991 «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України №1058-ІV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Статтею 2 Закону №1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до ст. 56 Закону №1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У ст. 1 Закону №1058-ІV наведено наступні визначення:

пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону №1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст. 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України №637 від 12.08.1993р. (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

За змістом рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №51 від 20.09.2023 встановлено, що вік позивача станом на момент звернення 60 років 01 день; необхідний страховий стаж відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 30 років, у позивача 25 років 03 місяці 4 дні.

До страхового стажу за доданими документами не зараховано: період з 19.05.2000 по 24.09.2001 згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 03.07.1979, оскільки при зарахуванні відсутня назва установи, в якій особа працювала за відсутності інформації про даний період роботи в індивідуальних відомостях про застраховану особу

Своєю чергою, апеляційний суд зауважує, що представлена трудова книжка містить запис про період роботи позивача із зазначенням посади, номеру та дати наказів про прийняття, звільнення з роботи, підпис уповноваженої особи та печатку підприємства.

Таким чином, підстава для відмови зарахувати період роботи позивача з 19.05.2000 по 24.09.2001 за записами у його трудовій книжці до страхового стажу, з підстави відсутності у трудовій книжці назви підприємств, де працював позивач, є необґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Апеляційний суд наголошує, що працівник не може нести відповідальність за неналежне оформлення трудової книжки.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів ПФ для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Вказана позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Наведене також узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №687/975/17 від 21.02.2018, в якій суд касаційної інстанції вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та, в свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що згідно з ч. 3 ст. 44 Закону №1058-ІV органи ПФ України мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у органів ПФ під час вирішення питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.

Органи ПФ України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

При цьому, позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції враховує, що порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку, в свою чергу, нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Крім цього, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17 та від 01.03.2021 у справі №423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Щодо вимоги про зарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача періоду роботи з 12.09.2001 по 24.10.2023, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 Порядку №637 періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до абз. 4 пп. 2 п. 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується письмовими доказами, що долучені до матеріалів справи, що позивачу також не зараховано періоди підприємницької діяльності з 12.09.2001 по 31.12.2016, з 01.01.2018 по 31.12.2018 та з 01.03.2023 по 24.10.2023, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач у позовних вимогах просить зарахувати до свого страхового стажу періоди підприємницької діяльності з 12.09.2001 по 24.10.2023, посилаючись на долучені до матеріалів справи меморіальні ордери, платіжні інструкції та звіти суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку.

На виконання вимог ухвали суду від 02.12.2024 Головним управлінням ДПС у м. Києві подано інформацію щодо сплати ОСОБА_1 єдиного внеску, з якої судом встановлено, що за період з 12.09.2001 по 01.10.2013 в ІКС «Податковий блок» відсутні дані про сплату позивачем єдиного внеску. За період з 01.10.2013 по 31.12.2013 позивачем не сплачено єдиного внеску, за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 позивачем сплачено єдиного внеску на суму 5494,45 грн (12 місяців), за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 позивачем сплачено єдиного внеску на суму 5071,80 грн, за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 позивачем сплачено єдиного внеску на суму 3786,64 грн, за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 позивачем сплачено єдиного внеску на суму 10560,00 грн, за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 позивачем сплачено єдиного внеску на суму 12285,90 грн, за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 позивачем сплачено єдиного внеску на суму 14133,90 грн, за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 позивачем сплачено єдиного внеску на суму 7273,42 грн (за 7 місяців), за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 позивачем сплачено єдиного внеску на суму 15950,00 грн (за 12 місяців), за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 позивачем сплачено єдиного внеску на суму 7150,00 грн (за 5 місяців), за період з 01.01.2023 по 24.10.2023 позивачем сплачено єдиного внеску 0,00 грн.

Також, в матеріалах справи наявні квитанції за окремі місяці 2014-2019 років, меморіальні ордери за період з січня 2021 року по вересень 2022 року та платіжні інструкції за період з серпня 2023 року по грудень 2023 року із зазначенням призначення платежу: єдиний податок з фізичних осіб.

В матеріалах справи наявні також звіти суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за ІV квартали 2004 року, за ІV квартали 2005 року, за І - ІV квартали 2006 року, за І - ІV квартали 2007 року, за І, ІІ та ІV квартали 2008 року, та І - ІІ квартали 2009 року, які містять відомості про відповідні суми нарахованого єдиного податку. Проте, такі звіти не місять відмітки податкового органу із зазначенням дат прийняття та порядкових номерів реєстрації, а також не підтверджують фактичної сплати такого податку до бюджету. Лише звіт суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за ІІ квартал 2004 року містить штамп Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва.

Вказане свідчить про те, що позивач сплачував єдиний внесок в період з 01.01.2014 по 31.12.2022. При цьому, у 2020 році позивачем сплачено єдиний податок лише за 7 місяців, а у 2022 році лише за 5 місяців.

Як вірно вказав суд першої інстанції, такі докази не були предметом дослідження при прийнятті Головним управлінням Пенсійного фонду України оскаржуваного рішення від 20.09.2023 №51 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, тоді як за даними персоніфікованого обліку з 01.06.2000 по 01.01.2016, з 01.06.2018 по 31.12.2018, з 01.03.2023 по 24.10.2023 відсутні дані про сплату ОСОБА_1 єдиного соціального внеску. Доказів сплати єдиного соціального внеску окремо від єдиного податку позивачем не подано. Отже, позивач разом із заявою про призначення пенсії не надав органу Пенсійного фонду України всіх необхідних документів, які підтверджують його страховий стаж в період здійснення підприємницької діяльності.

Однак, пенсійний орган при прийнятті рішення не використав в повному обсязі свої повноваження, передбачені чинним законодавством (зокрема на виконання ч. 3 ст. 44 Закону № 1058-IV), для підтвердження вказаних періодів підприємницької діяльності позивача при обчисленні страхового стажу та зарахуванні чи відмови у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 та від 08.02.2022 у справі №160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, відповідно до вимог процесуального закону суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для призначення йому спірної пенсії.

Оцінка правомірності відмови у призначенні пенсії стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у спірному рішенні №51 від 20.09.2023. Однак, під час судового розгляду не встановлено у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для призначення такої пенсії.

Вказані дії (в тому числі перевірка заявленого стажу) належать до повноважень пенсійного органу і суд позбавлений можливості за таких умов вирішувати питання про призначення пенсії за віком.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 12.09.2023 про призначення пенсії за віком та прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду.

При повторному розгляді заяви позивача також в обов`язковому порядку повинні бути враховані відповідачем висновки судового рішення. Такі твердження відповідають вимогам ч. 4 ст. 245 КАС України.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Інші висновки суду першої інстанції відповідачем під сумнів не ставляться, а позивачем відповідної апеляційної скарги не подано. Отже у зазначеній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року у справі №380/26867/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 01.05.25