Справа № 712/3913/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 р.Справа № 712/3913/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.,

представників сторін:

представника позивача - Толмачевої А.О.,

представника відповідача - Коваленко Л.І.,

представника третьої особи - Панасенко Г.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., м. Харків, повний текст складено 20.02.25 року по справі № 712/3913/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області третя особа Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Соснівського районного суду міста Черкаси з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області (далі по тексту ГУДМС в Харківській області, відповідач), Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (далі по тексту третя особа), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби у Харківській області від 18.03.2021 про примусове повернення до країни походження або третьої країни стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 18.03.2021 про заборону в`їзду стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби у Харківській області відізвати доручення від 18.03.2021, направлене для подальшого виконання на адресу Головного центру спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо заборони в`їзду в Україну; стягнення суми сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог послався на незаконність та необґрунтованість рішень ГУДМС в Харківській області від 18.03.2021 про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду на територію України стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 , оскільки станом на 18.03.2021 позивач, знаходячись у шлюбі з громадянкою України та отримавши посвідку на тимчасове проживання, перебував на території України абсолютно на законних підставах.

Звернув увагу, що до 06.04.2023 позивачу не було відомо про існування рішення про примусове повернення до країни походження із забороною в`їзду на територію України, оскільки всупереч вимог пункту 3 розділу ІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22.01.2018 № 38/77) (далі по тексту Інструкція № 353/271/150) та підпункту 2 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 (далі по тексту Порядок № 322) відмітки у паспортному документі позивача про заборону в`їзду на територію України зроблено не було, а самих оскаржуваних рішень на адресу ОСОБА_1 не надіслано.

На переконання позивача, недотримання УДМС в Харківській області процедури вирішення питання про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни слугує самостійною та безумовною підставою для скасування оскаржуваних рішень.

Ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 25.04.2023 по справі № 712/3913/23 адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження із забороною в`їзду на територію України направлено за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 05.10.2023 по справі № 712/3913/23 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення передано до Харківського окружного адміністративного суду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024 по справі № 712/9313/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.10.2023 по справі № 712/3913/23 залишено без змін.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2024 по справі № 712/3913/23 замінено відповідача Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, ) на Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, ).

Замінено третю особу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (18002, м. Черкаси, буд. Шевченка, 117, ) на його правонаступника Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (25015, м. Кропивницький, вул. Ігоря Замоцького, 25-а, ).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 по справі № 712/3913/23 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, ), третя особа - Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (25015, м. Кропивницький, вул. Ігоря Замоцького, 25-а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду від 18.03.2021 на дату його прийняття, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 у частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду від 18.03.2021 на дату його прийняття скасувати.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про залишення судом першої інстанції поза увагою того факту, що оскаржуване рішення про заборону в`їзду від 18.03.2021 мало для позивача певні юридичні наслідки у вигляді відмови у дозволі на імміграцію, накладення адміністративного стягнення та прийняття рішення про примусове повернення, а тому відкликання такого рішення не усуває вже порушені права позивача.

Звернув увагу на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14.09.2023 по справі № 420/822/21, в якій останній виснувався, що навіть відкликане рішення, що мало правові наслідки, підлягає оцінці на предмет його відповідності вимогам частини 2 статті 2 КАС України та можливих порушень прав позивача. Реалізоване і відкликане рішення про заборону в`їзду залишається джерелом порушення прав особи, тому суд має визнати порушення прав позивача і забезпечити ефективний судовий захист.

До того ж, оцінка правомірності оскаржуваного рішення про заборону в`їзду матиме преюдиційне значення для розгляду справи № 712/2426/23 про оскарження рішення про примусове повернення та накладення адміністративного стягнення, яке станом на момент звернення до суду апеляційної інстанції по даній справі перебуває на стадії судового розгляду.

Зауважив, що висновок суду першої інстанції про те, що відкликання відповідачем 02.05.2023 рішення про заборону в`їзду після виконання позивачем вимог щодо сплати штрафу не призвело до порушення прав ОСОБА_1 є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, позаяк позивачем було сплачено штраф 24.03.2021, а тому відкликання заборони в`їзду через два роки після таких подій має ознаки недобросовісної процесуальної поведінки з боку відповідача, спрямованої на уникнення судового контролю за законністю прийнятого рішення.

Крім того, приймаючи рішення про заборону позивачу в`їзду на територію Україну на підставі абзацу 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі по тексту Закон № 3773-VI) відповідач не врахував, що передумовою для застосування абзацу 7 частини 1 статті 13 Закону № 3773-VI є невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або наявність іншого невиконаного майнового зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами під час попереднього перебування такої особи на території України. Разом з цим, періодом попереднього перебування позивача на території України був проміжок часу з 18.10.2019 по 26.06.2020, коли ще не існувало рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або іншого невиконаного майнового зобов`язання перед державою.

Обов`язок ж сплатити штраф виник у позивача 23.01.2021, тобто під час поточного перебування на території України, а не попереднього, що виключає можливість застосування абзацу 7 частини 1 статті 13 Закону № 3773-VI.

Ще одним суттєвим порушенням суду першої інстанції, на переконання апелянта, є ненадання жодної оцінки аргументам позивача щодо факту фальсифікації рішення про заборону в`їзду та відмови витребувати докази, які б могли підтвердити чи спростувати такі обставини. Так, відсутність станом на 31.03.2021 відповідного запису в Єдиній інформаційно-аналітичній системі управління міграційними процесами (далі по тексту - ЄІАС УМП) про заборону в`їзду та видача 08.04.2021 позивачу посвідки, є беззаперечними доказами того, що на момент її оформлення не існувало чинних рішень про заборону в`їзду.

Також, всупереч вимог пункту 8 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 (далі по тексту Інструкція № 1235) відомостей про направлення відповідачем засобами поштового зв`язку у паперовому вигляді у триденний строк копії рішення про заборону в`їзду до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, матеріали справи не містять, що протиправно залишилось поза увагою суду першої інстанції.

У наданому до суду апеляційної інстанції клопотанні про доповнення або зміну апеляційної скарги від 14.04.2025 ОСОБА_1 повідомив, що 03.02.2025 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, із заявою про вчинення посадовими особами ГУДМС у Харківській області та ГУДМС у Черкаській області кримінального правопорушення, передбаченого статтею 364, 366 КК України (зловживання владою або службовим становищем та службове підроблення), а вже ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 21.03.2025 у справі № 712/3340/25 зобов`язано службових осіб Четвертого слідчого підрозділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про відображені в заяві ОСОБА_1 обставини.

При цьому, вказаною ухвалою встановлено наявність об`єктивних даних, які свідчать про ознаки кримінальних правопорушень, передбачених статтями 364, 366 КК України та фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події.

Проінформував, листом ГУДМС у Харківській області від 26.03.2025 № 6301.6.2-4768/63.2-25, наданим у відповідь на запит позивача, фактично підтверджено, що станом на 31.03.2021 (оформлення ОСОБА_1 посвідки на тимчасове проживання) було відсутнє будь-яке рішення про заборону його в`їзду на території України, що також узгоджується з записом на 2 сторінці заяви анкети : «по пп (пв) та забороні в`їзду не значиться». У той же час, УДМС в Черкаській області у межах розгляду заяви позивача щодо надання дозволу на імміграцію у відповіді № 7101.8.1/18626-22 від 23.12.2022 стверджує, що інформація про заборону в`їзду існувала. Таким чином, наявність суперечностей у офіційних відповідях відповідача та третьої особи щодо внесення рішення про заборону в`їзду до баз даних створюють обґрунтовані сумніви щодо фактичного існування та юридичної дійсності рішення про заборону в`їзду від 18.03.2021.

Відповідач у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів, викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Переконував, що оскільки станом на момент прийняття рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України, майнове зобов`язання ОСОБА_1 виконано не було, у відповідача були обґрунтовані підстави для його прийняття.

До того ж, 02.05.2023 Головним управлінням ДМС у Харківській області прийнято рішення про відкликання позивачу заборони в`їзду на територію України, а відтак, наразі предмет спору відсутній.

Наполягав, що у відповідача відсутні повноваження щодо перевірки сплати позивачем штрафу, накладеного за вчинення адміністративного правопорушення, такі заходи повинен здійснювати безпосередньо орган, який наклав стягнення. Однак, причини, з яких орган патрульної поліції невчасно обробив інформацію про погашення позивачем штрафу - відповідачу не відомі.

Також зазначив, що посилання апелянта на підробку оскаржуваного рішення, вчинення інших неправомірних дій, є такими, що не підтверджується жодними доказами.

З огляду на вищевикладене, вважав, що Харківським окружним адміністративним судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а підстави для його скасування - відсутні.

Третя особа правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд апеляційної інстанції їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених в скарзі.

Представник відповідача та представник третьої особи проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечували, просили їх відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.01.2021 під час здійснення нагляду за охороною громадського порядку та безпекою дорожнього руху співробітниками управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції (далі УПП в Харківській області ДПП) за адресою місто Харків, шосе Полтавське, 208А відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАН № 3638586, за порушення частини п`ятої статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51,00 (п`ятдесят одна) грн.

У зверненні про заборону в`їзду на територію України громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 № 5216/1/6301-21 від 15.03.2021 УПП в Харківській області ДПП з посиланням на статтю 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та підпункт «г» пункту 4 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затвердженої наказом МВС України від 17 грудня 2013 №1235 ініційовано прийняття рішення щодо заборони в`їзду на територію України до виконання або скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання вказаного обґрунтованого звернення, ГУ ДМС України в Харківській області 18.03.2021 було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 строком на 3 роки.

27.10.2021 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Смілянського відділу УДМС у Черкаській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його дружина є громадянкою України з якою він перебуває у шлюбі понад 2 роки.

22.12.2022 Смілянським відділом УДМС у Черкаській області направлено запити до УДМС у Черкаській області та до ГУДМС в Харківській області для перевірки інформації щодо наявності/відсутності інформації про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1

23.12.2022 УДМС у Черкаській області у відповідь на вищезазначений запит направило лист яким повідомило, що ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на території УДМС у Черкаській області не притягувався, рішення про заборону в`їзду на територію України та примусове повернення (видворення) з території України відносно нього не приймалися. Водночас повідомлено, що згідно з архівними даними підсистеми «Незаконний мігрант» СТАС УМП наявна інформація про заборону в`їзду на територію України вищевказаному громадянину. Рішення про заборону в`їзду на територію України ОСОБА_1 прийнято 18.03.2021 ГУДМС у Харківській області на підставі статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

05.01.2023 ГУДМС у Харківській області надало відповідь на запит Смілянського відділу УДМС у Черкаській області, оформлену листом №6301.8.5.2/352-23 від 05.01.2023 та повідомлено, що 18.03.2021 відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України строком до 18.03.2024.

05.01.2023 Смілянським відділом УДМС у Черкаській області прийнято рішення № 7709 на підставі пункту 5 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», а саме заборонено в`їзд на територію України.

12.04.2023 року на адресу ГУ ДМС України в Харківській області від Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Харківській області надійшов лист повідомлення від 12.04.2023 №3657/41/14/02-2023 про те, що позивачем виконано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 07.01.2021 серії ЕАН № 3638586 та сплачено штраф у подвійному розмірі згідно з вимогами статті 308 КУпАП.

02.05.2023 ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення про відкликання рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання вказаного рішення було підготовлено доручення, яке було скеровано "Начальникові головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, щодо відкликання рішення про заборону в`їзду в Україну від 18.03.2021 № 6301.8.5.3-4215/63.2-21.

Не погодившись із прийнятими міграційним органом рішеннями про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду на територію України, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, врахувавши те, що рішення про заборону в`їзду на територію України та про примусове повернення до країни походження або третьої країни стосовно позивача були відкликані 02.05.2023, дійшов висновку про відсутність порушень суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи (рішення суду переглядається в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду від 18.03.2021), визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб визначений Законом № 3773-VI.

В силу пунктів 6, 7, 8, 14, 17 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні;

нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

З огляду на вищенаведені норми права, законність постійного проживання в Україні іноземця має бути підтверджена посвідкою на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1, 4 статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування або укладення гіг-контракту або під час перебування на законних підставах на території України у випадку, передбаченому частиною тринадцятою цієї статті, отримали дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства в Україні та посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

Статтею 23 Закону № 3773-VI визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Статтею 31 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 затверджено Порядок № 322.

Згідно з пунктом 1 Порядку № 322 посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Пунктами 16,17 Порядку № 322 передбачено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг та територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця або особи без громадянства. Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.

Відповідно до пункту 67 Порядку № 322 після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначено в Інструкції № 353/271/150.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції № 353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції № 353/271/150 передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції № 353/271/150 рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства. У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції № 353/271/150 у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.

Аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Законодавством унормовані правила перебування іноземців або осіб без громадянства на території України. Зокрема документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні є посвідка на тимчасове проживання, яка видається на певний строк, але не більше ніж на один рік. У разі закінчення строку дії посвідки іноземець або особа без громадянства можуть подати документи для оформлення нової посвідки, звернувшись не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.

Отже, іноземець зобов`язаний після отримання посвідки на тимчасове проживання дотримуватися строків звернення за обміном посвідки з метою вирішення питання щодо подальшої легалізації перебування в Україні.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, спірні правовідносини виникли внаслідок прийняття УДМС в Харківській області відносно ОСОБА_1 на підставі абзацу 7 частини 1 статті 13 Закону № 3773-VI рішення про заборону в`їзду на територію України з огляду на несплату ним накладеного адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 КУпАП (порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами).

У подальшому, у зв`язку зі сплатою позивачем накладеного на нього адміністративного стягнення у повному обсязі, ГУДМС у Харківській області прийнято рішення про відкликання рішення про заборону в`їзду на територію України громадянину РФ ОСОБА_1 .

За висновком суду першої інстанції відкликання оскаржуваного рішення свідчить про відсутність будь-яких порушень прав позивача у спірних правовідносинах.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 05.01.2023 Смілянським відділом УДМС в Черкаській області на підставі пункту 5 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» (особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України, а також особам, стосовно яких виявлено факти невиконання рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або які мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними чи юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну) у зв`язку з прийняттям відносно позивача рішення про заборону в`їзду на територію України прийнято рішення № 7709 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію.

Крім того, 07.03.2023 Соснівським відділом УДМС у Черкаській області винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за частиною першою статті 203 КУпАП (перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, а так само недодержання ними встановлених законодавством вимог транзитного проїзду через територію України або вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування)).

З наведеного слідує, що оскаржуване рішення про заборону в`їзду на територію України мало для позивача юридичні наслідки у вигляді відмови у наданні дозволу на імміграцію та накладення адміністративного стягнення.

Таким чином, на переконання колегії суддів подальше відкликання контролюючим органом рішення про заборону в`їзду не усуває вже заподіяну таким рішенням шкоду, а тому наявні підстави для надання йому оцінки по суті.

Так, відповідно до абзацу 7 частини першої статті 13 Закону № 3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

За приписами частини 1 статті 14 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, яким не дозволяється в`їзд в Україну, при спробі в`їзду в Україну в пункті пропуску через державний кордон України не перетинають державний кордон України та в найкоротший строк повертаються в державу, з якої вони прибули, або в державу, яка видала паспортний документ.

У разі неможливості негайного повернення іноземця або особи без громадянства вони перебувають у пункті пропуску через державний кордон України до їх повернення.

Таким іноземцям та особам без громадянства у паспортному документі проставляється відмітка про заборону в`їзду в Україну на термін, зазначений у рішенні, прийнятому відповідно до частини третьої статті 13 цього Закону.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється, визначено в Інструкції № 1235.

Відповідно до пункту 3 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно із пунктом 4 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою:

а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій;

б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності;

в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження;

г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку;

ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

У розумінні пункту 5 Інструкції № 1235 після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу:

а) громадянство (підданство);

б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею);

в) дата народження (день, місяць, рік);

г) стать;

ґ) місце проживання;

д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий;

е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну;

є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Відповідно до пунктів 6-9 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Рішення про заборону в`їзду в Україну особі підписується керівником структурного підрозділу апарату ДМС, начальником управління (відділу) міграційної роботи ГУДМС, УДМС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і затверджується:

в апараті ДМС - Головою, першим заступником або заступником;

у головних управліннях, управліннях ДМС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі - начальником відповідного ГУДМС, УДМС, його першим заступником або заступником.

ДМС або її територіальний орган, який готував рішення про заборону в`їзду в Україну особі, у триденний строк надсилає засвідчену копію такого рішення разом з дорученням щодо заборони в`їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України, розташованого: вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601, оформленого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року № 280 "Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України".

ДМС та її територіальні органи повідомляють ініціаторів звернення, визначених у пункті 4 цієї Інструкції, про прийняте рішення щодо заборони в`їзду в Україну особі.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що орган Державної міграційної служби України уповноважений приймати рішення про заборону в`їзду на територію України, зокрема, якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними та юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Колегією суддів встановлено, а сторонами не спростовується, що 06.01.2021 ОСОБА_1 через контрольно-пропускний пункт «Гоптівка» в`їхав на територію України та більше не виїжджав.

07.01.2021 відносно позивача винесено постанову серії ЕАН № 3638586 про накладення адміністративного стягнення за частиною 5 статті 121 КУпАП, що і слугувало фактичною підставою для винесення спірного рішення про заборону в`їзду на територію України від 18.01.2023.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що у розумінні абзацу 7 частини першої статті 13 Закону № 3773-VI підставою для винесення рішення про заборону в`їзду на територію України може слугувати лише невиконання майнового зобов`язання, яке виникло саме під час попереднього перебування на території України.

Так, із долученої до матеріалів справи копії закордонного паспорта ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції встановлено, що періодом попереднього перебування позивача на території України був проміжок часу із 18.10.2019 по 26.06.2020.

Перебування ж позивача в Україні у період із 06.01.2021, в який і було винесено постанову серії ЕАН № 3638586 про накладення адміністративного стягнення за частиною 5 статті 121 КУпАП, має статус поточного, а не попереднього, що виключає можливість застосування абзацу 7 частини першої статті 13 Закону № 3773-VI.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем самостійно добровільно сплачено штраф за постановою серії ЕАН № 3638586 у подвійному розмірі 12.03.2021 та 24.03.2021.

Відкликання ж рішення про заборону в`їзду через два роки після сплати адміністративного штрафу (21.04.2023) свідчить про безпідставне затягування відповідачем усунення порушень прав позивача та є свідченням недобросовісності таких дій.

Більше того, штраф позивачем (перший платіж) сплачено ще до прийняття оскаржуваного рішення (18.03.2021), що протиправно не враховано відповідачем під час його прийняття.

Також, на переконання колегії суддів, застосування до позивача заходів заборони в`їзду на територію України протягом 3 років, через несплату останнім адміністративного штрафу у розмірі 51 грн є очевидно непропорційним відносно вчиненого правопорушення.

Докази ж, які б свідчили про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки в матеріалах справи відсутні.

Доречно зауважити, що у розумінні пункту 1 Порядку № 322 посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

При цьому, відповідно до пункту 21 Порядку № 322 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

Іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в прийнятті документів, за умови дотримання строків, визначених пунктами 17 і 19 цього Порядку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 08.04.2021 ОСОБА_1 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 строком дії до 06.04.2022.

При цьому, у наданій позивачем в пакеті документів заяві-анкеті № 121801100 від 31.03.2021 на обмін посвідки на тимчасове проживання (т. 2 а.с. 160-160 зворот), міститься відмітка уповноваженого суб`єкта територіального органу ДМС про те, що ОСОБА_1 по забороні в`їзду на значиться.

Будь-яких сумнівів у достовірності чи сумнівності відомостей, зазначених в отриманих від ОСОБА_1 документах, під час здійснення перевірки органом ДМС не висловлено.

На переконання колегії суддів, вказані обставини викликають обґрунтовані сумніви в існуванні станом на момент здійснення відносно позивача перевірки (31.03.2021) оскаржуваного рішення про заборону в`їзду на територію України від 18.03.2021.

Колегія суддів враховує, що рішення ДМС, як суб`єкта управлінської діяльності, повинно відповідати критеріям, наведеним у частині 2 статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.

Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматись з урахуванням всіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).

Так, відповідно до 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У той же час, при прийнятті оскаржуваного рішення ГУДМС у Харківській області взагалі не здійснено перевірку виконання ОСОБА_1 поточного майнового зобов`язання, та, як наслідок безпідставно застосовано положення абзацу 7 частини першої статті 13 Закону № 3773-VI.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

З огляду на неузгодженість, непропорційність та неправомірність дій відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про протиправність та необґрунтованість рішення Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 18.03.2021 про заборону в`їзду стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 та наявність підстав для його скасування, що зумовлює прийняття рішення про задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.

З огляду на викладене, враховуючи, що порушення прийнятим відповідачем рішення прав позивача, на яке послався апелянт знайшло підтвердження під час апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 18.03.2021 про заборону в`їзду стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 КАС України).

Відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції № 39 від 21.04.2023 позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 536 грн.

Відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції № 28 від 28.03.2024 позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.

Отже, враховуючи вищенаведені висновки суду апеляційної інстанції, відповідно до частин 3, 6 статті 139 КАС України, стягненню на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги відповідно до задоволених позовних вимог у розмірі 1176,40 грн (2352,80/2) грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДМС у Харківській області, як суб`єкта владних повноважень, що приймав оскаржуване рішення.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 272, 288, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 по справі № 712/3913/23 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 18.03.2021 про заборону в`їзду стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 - скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 18.03.2021 про заборону в`їзду стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) від 18.03.2021 про заборону в`їзду стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1176,40 (одна тисяча сто сімдесят шість) грн, 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій