Справа № 990/186/25
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

01 травня 2025 року

м. Київ

справа №990/186/25

адміністративне провадження №П/990/186/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бучик А.Ю., Рибачука А.І., Стародуба О.П., Стрелець Т.Г., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 21 травня 2021 року № 203/2021 у частині,

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2025 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява, подана адвокатом Починоком Олександром Ігоровичем (далі - адвокат, Починок О.І.) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Президента України (далі - відповідач), в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 21 травня 2021 року № 203/2021, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 травня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в частині підпункту 13 пункту 606, яким застосовано санкції відносно ОСОБА_1 .

Із матеріалів позовної заяви вбачається, що Указом Президента України від 21 травня 2021 року № 203/2021 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 травня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким, зокрема, було застосовано безстрокові санкції до громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 - позивача у цій справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність застосування до нього обмежувальних заходів (санкцій), які введені спірним Указом Президента України.

Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду з цим позовом, у якому зазначено, що строк, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, слід обчислювати, починаючи з 08 січня 2025 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2025 року для розгляду цієї справи визначено такий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Берназюк Я.О., судді Бучик А.Ю., Рибачук А.І., Стародуб О.П. та Стрелець Т.Г.

Вирішуючи питання про відкриття провадження в адміністративній справі згідно зі статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Ознайомившись із поданою позовною заявою ОСОБА_1 , є достатні підстави вважати, що вона подана з порушенням вимог КАС України, виходячи з такого.

Частинами першою, другою статті 122 КАС України установлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 37-38 постанови від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 дійшла висновку, що оскаржувані в частині укази Президента України про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) є актами індивідуальної дії, оскільки не містять загальнообов`язкових правил поведінки, а з урахуванням рішень РНБО, які ними вводяться в дію, передбачають індивідуалізовані приписи щодо застосування санкцій до конкретних юридичних і фізичних осіб; адресовані цим особам; не регулюють певний вид суспільних відносин, а спрямовані на припинення конкретних правовідносин.

Тому до спірних правовідносин слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зазначене також узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 9901/14/21.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

На обґрунтування поданого клопотання про поновлення строку на звернення до суду з цим позовом позивач посилається на те, що не був належним чином повідомлений про застосування щодо нього обмежувальних заходів, а про існування спірного Указу Президента України йому стало відомо лише 08 січня 2025 року під час ознайомлення з відзивом Подільського відділу у місті Кропивницькому Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України на позов у справі № 405/8238/24 через підсистему «Електронний суд».

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, Суд вважає за необхідне зазначити, що поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 9901/14/21 зазначено, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин: вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Таким чином, пропуск процесуального строку може визнаватися поважними за умов наведення причин, які:

- унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

- виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка звернулась з адміністративним позовом;

- пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду;

- підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Такого висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, в ухвалі від 30 серпня 2024 року у справі №990/277/24.

Повертаючись до питання необхідності встановлення процесуальних строків, слід зазначити, що їх запровадження передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) Європейський Суд з прав людини вказав, що «правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані («De Rada Cavanilles v. Spain», заява № 28090/95, пункт 45, «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06, п. 34)

У справі «Устименко проти України» (заява №32053/13, п. 48) Європейський Суд з прав людини зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення та поновлення.

Предметом оскарження у цій справі є Указ Президента України, яким до позивача застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), а тому, зважаючи на приписи вищевикладених норм процесуального закону, у даному випадку для звернення до суду з цим позовом установлено шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

З`ясовуючи, чи подано цей позов у строк, установлений законом, Суд виходить з наступного.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

З метою впорядкування офіційного оприлюднення нормативно-правових актів, що їх приймають, зокрема Президент України, забезпечення регулювання суспільних правовідносин на основі чинних актів, запобігання перекрученням їх змісту, визначення порядку набрання ними чинності, відповідно до статті 57, частин другої та п`ятої статті 94, частини другої статті 102 Конституції України, Указом Президента України від 10 червня 1997 року № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» (далі також Указ № 503/97) установлено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Указом № 503/97 також визначено, що Офіційними друкованими виданнями є: «Офіційний вісник України»; газета «Урядовий кур`єр» (частина друга статті 1 цього Указу).

Частиною четвертою статті 1 Указу № 503/97 встановлено, що офіційним друкованим виданням, в якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Визначення офіційного друкованого видання органів державної влади та органів місцевого самоврядування міститься й у Законі України від 23 вересня 1997 року №539/97-ВР «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» (далі - Закон № 539/97-ВР), відповідно до статті 1 якого офіційні друковані видання органів державної влади та органів місцевого самоврядування - видання, які спеціально видаються органами державної влади та органами місцевого самоврядування (відомості, бюлетені, збірники, інформаційні листки тощо) для інформування про свою діяльність.

Статтею 22 вищезазначеного Закону регламентовано відносини, пов`язані з опублікуванням офіційних документів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, за змістом частини першої якої, укази Президента України, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Аналіз вищевказаних положень законодавства у їх сукупності дає підстави для висновку, що офіційним оприлюдненням Указів Президента України слід вважати їх опублікування державною мовою в офіційних друкованих виданнях, а саме: в «Офіційному віснику України»; газеті «Урядовий кур`єр»; інформаційному бюлетені «Офіційний вісник Президента України».

Застосована в Указі № 503/97, яким упорядковано відносини, пов`язані з офіційним оприлюдненням нормативно-правових актів, що їх приймають, зокрема Президент України, конструкція правових норм, свідчить про те, що Укази Глави держави (без розмежування їх на види, в залежності від предмету регулювання) не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях, якими є «Офіційний вісник України», газета «Урядовий кур`єр», а також Інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, в ухвалах від 11 липня 2022 року у справі №990/102/22, від 22 травня 2024 року у справі № 990/168/24 та від 11 грудня 2024 року у справі № 990/376/24.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 наголосила, що чинним законодавством не передбачено обов`язку Президента України іншим чином, аніж шляхом офіційного оприлюднення Указів, в тому числі тих, які є актами індивідуальної дії, доводити до відома осіб, яких ці акти стосуються, про їх існування.

Таким чином, Суд, аналізуючи вищезазначене, доходить висновку, що оприлюднення Указів Президента України державною мовою в офіційних друкованих виданнях вважається належним способом доведення їх до відома. Незнання цього не звільняє від юридичних наслідків, які спричиняє Указ, зокрема і при зверненні до суду з пропуском визначеного для цього строку.

Ця презумпція обізнаності з моменту офіційної публікації, хоч і є загальним правилом, спрямованим на забезпечення юридичної визначеності, могла б бути спростована за наявності виняткових, об`єктивно непереборних та належним чином доведених обставин, які унеможливлювали доступ особи до інформації протягом усього строку.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 9901/14/21 та в ухвалах Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №990/102/22, від 22 травня 2024 року у справі № 990/168/24 та від 11 грудня 2024 року у справі № 990/376/24.

Оскаржуваний позивачем у відповідній частині Указ Президента України від 21 травня 2021 року № 203/2021, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 травня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в частині підпункту 13 пункту 606, яким застосовано санкції відносно ОСОБА_1 , було офіційно опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» (від 25 травня 2021 року № 98), а також в «Офіційному віснику України» (від 04 червня 2021 року - 2021 рік, № 42, стор. 116, стаття 2530, код акта 105065/2021).

Таким чином, оскільки оскаржуваний Указ Президента України 25 травня 2021 року публікувався в газеті «Урядовий кур`єр» (№ 98), тому, презюмується, що з наступного дня (26 травня 2021 року) ОСОБА_1 міг дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів та протягом шести місяців (до 26 листопада 2021 року) звернутися до Суду з відповідним позовом.

Однак ОСОБА_1 звернувся до Суду з цим позовом 24 квітня 2025 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення, а саме - зі спливом 3 років 10 місяців та 29 днів.

За таких обставин (враховуючи оприлюднення оскаржуваного Указу Президента України в офіційних друкованих виданнях) Суд вважає неспроможними доводи позивача про те, що він не був належним чином повідомлений про застосування щодо нього обмежувальних заходів, а також не бере до уваги його твердження стосовно того, що про наявність порушення його прав, свобод чи інтересів він дізнався 08 січня 2025 року з відзиву, поданого відповідачем у справі № 405/8238/24.

Крім того, Суд зазначає, що зі змісту рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 березня 2025 року у справі № 405/8238/24 вбачається, що відзив Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби в особі Подільського відділу у місті Кропивницькому Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби поданий 19 грудня 2024 року, а не 08 січня 2025 року, як вказує позивач.

Колегія суддів також звертає увагу, що клопотання позивача про поновлення строку звернення до Суду не містить жодних обґрунтованих та належним чином підтверджених доводів, які б свідчили про наявність об`єктивних, незалежних від волі ОСОБА_1 , перешкод, що унеможливили своєчасне подання позовної заяви до Верховного Суду у межах встановленого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку.

Суд також враховує, що спірним Указом Президента України на позивача накладено такі санкції:

1) блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном;

2) обмеження торговельних операцій;

3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України;

4) запобігання виведенню капіталів за межі України;

5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань;

6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами;

7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах;

8) заборона користування радіочастотним ресурсом України;

9) обмеження або припинення надання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування;

10) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом;

11) припинення видачі дозволів, ліцензій на ввезення в Україну з іноземної держави чи вивезення з України валютних цінностей та обмеження видачі готівки за платіжними картками, емітованими резидентами іноземної держави;

12) відмова в наданні та скасування віз резидентам іноземних держав, застосування інших заборон в`їзду на територію України;

13) інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом (відмова в оформленні посвідки на тимчасове проживання, скасування посвідки на тимчасове проживання; відмова у наданні дозволу на імміграцію, скасування дозволу на імміграцію, скасування посвідки на постійне проживання; відмова в продовженні строку перебування в Україні; відмова в задоволенні заяви про прийняття до громадянства України; примусове видворення за межі України).

Аналізуючи положення Закону України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року №?1644-VII (далі - Закон №?1644-VII), а також враховуючи перелік санкцій, застосованих до ОСОБА_1 , Суд доходить висновку, що доводи позивача про його необізнаність щодо факту накладення на нього санкцій є необґрунтованими, непереконливими та такими, що суперечать правовій природі та суті обмежувальних заходів, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №?1644-VII, санкції у вигляді блокування активів, обмеження торговельних операцій, зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань, анулювання спеціальних дозволів на користування надрами, заборони участі у приватизації державного майна, повної або часткової заборони вчинення правочинів щодо цінних паперів, а також відмови у видачі віз, є заходами, що мають прямий і відчутний вплив на майнові, корпоративні та особисті права особи, стосовно якої вони застосовані.

Зокрема, блокування активів - це, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №?1644-VII, тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що об`єктивно перешкоджає реалізації суб`єктивних майнових прав. Аналогічно, анулювання спеціальних дозволів на користування надрами спричиняє припинення права на здійснення певного виду господарської діяльності.

Такі санкції, за загальним правилом, реалізуються уповноваженими на те органами публічної влади шляхом ухвалення ними адміністративних рішень/актів, які обов`язково доводяться до відома відповідної особи (згідно вимог статті 75 Закону України «Про адміністративну процедуру»).

Крім того, інформація про застосовані санкції включається до Державного реєстру санкцій (статті 5-3, 5-4 Закону№?1644-VII) і є публічною та загальнодоступною.

Таким чином, об`єктивні ознаки реалізації санкцій, їх правові наслідки та публічний порядок уведення їх в дію свідчать про те, що особа, до якої застосовано такі заходи, не могла не знати про факт їх застосування.

Отже, твердження позивача про його необізнаність щодо застосування до нього санкцій протягом тривалого часу (3 роки 10 місяців та 29 днів) не узгоджується з правовою природою обмежувальних заходів, які, за своєю суттю, спрямовані на істотне обмеження правового статусу особи; суперечить суті застосованих обмежувальних заходів, які мають реальні майнові, організаційні та правові наслідки та публічному характеру рішень про застосування санкцій, які опубліковуються в офіційних джерелах і є загальнодоступними. Крім того, такі твердження є непереконливими та суперечать принципу належної обачності.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

За таких обставин Суд визнає зазначені представником позивача підстави поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду неповажними, залишає позовну заяву без руху відповідно до частини першої статті 123 КАС України та надає ОСОБА_1 десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для звернення до суду із заявою, в якій слід вказати інші підстави для поновлення строку та надати належні докази на їх підтвердження.

Також суд зазначає, що в позовній заяві зазначено третіх осіб - Апарат Ради національної безпеки і оборони України та Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Однак, позивачем не подано до суду відповідної заяви про залучення цих третіх осіб.

Так, частиною другою статті 49 КАС України встановлено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 49 КАС України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Таким чином, позивачу необхідно подати заяву про залучення третіх осіб - Апарат Ради національної безпеки і оборони України та Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України, у якій зазначити об`єктивні обставини на обґрунтування необхідності їх залучення, а саме вказати, яким чином та на які права чи обов`язки останніх може вплинути рішення суду у цій справі.

Позиція Верховного Суду щодо необхідності належного обґрунтування заявниками залучення третіх осіб висловлена, зокрема, в ухвалах від 15 лютого 2021 року у справі №9901/33/21, від 16 лютого 2021 року у справі №9901/34/21, від 16 квітня 2021 року у справі №9901/109/21 та від 24 травня 2021 року у справі №9901/164/21, від 20 липня 2021 року у справі №9901/281/21 та від 16 січня 2023 року у справі № 990/4/23.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина друга статті 169 КАС України).

З огляду на викладене, позовну заяву необхідно залишити без руху, встановивши строк протягом якого позивач має усунути вказані судом недоліки, а саме:

- подати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку та надати належні докази на їх підтвердження.;

- навести об`єктивні обставини на обґрунтування необхідності залучення третіх осіб, а саме, вказати, яким чином та на які права чи обов`язки таких осіб може вплинути рішення суду у справі, з долученням відповідних доказів.

Відповідно до пункту першого частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись статтями 123, 169, 245, 248, 266 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Визнати неповажними підстави пропуску строку ОСОБА_1 на оскарження Указу Президента України від 21 травня 2021 року № 203/2021 у частині введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 травня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в частині підпункту 13 пункту 606, яким застосовано санкції відносно ОСОБА_1 , та відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 21 травня 2021 року № 203/2021 у частині залишити без руху.

3. Встановити ОСОБА_1 строк десять днів з дати вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

4. Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі неподання позивачем (його представником) заяви про поновлення строку звернення до суду або якщо вказані ним підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, позовна заява буде повернута з підстав, передбачених частиною другою статті 123 та пунктом першим частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді: А.Ю. Бучик

А.І. Рибачук

О.П. Стародуб

Т.Г. Стрелець