Справа № 120/7419/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 квітня 2025 р. Справа № 120/7419/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулася фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Вінницькій області та здійснює діяльність за КВЕД 47.11 "Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами".

04 квітня 2024 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області проведено фактичну перевірку в магазині, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює господарську діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт (довідку) № 140781/02-32-07-05/ НОМЕР_1 .

Під час такої перевірки встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 використовує найману працю ОСОБА_2 без оформлення з нею трудового договору.

На підставі такого акту перевірки в.о. начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 17 травня 2024 року винесено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЦЗ-22/ВУ/а-2, якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 80000 гривень за допущення до роботи працівника без укладення з ним трудового договору.

Представник позивача вважає таку постанову безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку із чим оскаржив таку в судовому порядку.

Так, представник позивача зауважує, що механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2-7 статті 53 Закону України "Про зайнятість населення", визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509.

Згідно з пунктом 2 згаданого вище Порядку (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю") штрафи накладаються головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім-сьомим цього пункту). Штрафи накладаються на підставі зокрема акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до пункту 4 згаданого Порядку (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю") під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

При цьому представник позивача вказує на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю", якою серед іншого внесено зміни до Порядку № 509, в тому числі в частині можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, а також розгляду справи про накладення штрафу.

На думку представника позивача, визнання нечинною з 14 вересня 2021 року постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю" безпосередньо впливає на результат розгляду цієї справи, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин (розгляд справи про накладення штрафу та винесення спірної постанови) відповідні норми постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 не підлягали застосуванню.

Відтак, на думку представника позивача, докази, отримані за результатами заходу державного контролю - фактичної перевірки, а також відомості, відображені в акті перевірки, є недопустимими доказами та на підставі такого акту відповідач не мав повноважень приймати оскаржувану у цій справі постанову про накладення штрафу.

Далі представник позивача зазначив, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 дійсно є власником магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та здійснює свою діяльність у цьому магазині самостійно.

При цьому на час проведення перевірки ОСОБА_1 перебував у медичному закладі, оскільки його сина було доставлено із зони бойових дій зі значними пораненнями та необхідністю термінового оперативного втручання.

З огляду на наведені обставини ОСОБА_1 був змушений відлучитися від здійснення торгівельної діяльності та попросив ОСОБА_2 підмінити його в якості продавця.

Представник позивача стверджує, що ОСОБА_2 не є продавцем в магазині та не укладала з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 трудового договору, оскільки позивач самостійно провадить свою діяльність відповідно до чинного законодавства та не допускає жодних порушень.

Відтак усі наведені вище обставини, на думку представника позивача, свідчать про необґрунтованість прийнятої відповідачем постанови, а тому, на його думку, таку постанову слід визнати протиправною та скасувати.

Ухвалою від 07 червня 2024 року вказану позовну заяву залишено без руху у зв`язку із несплатою позивачем судового збору.

На виконання вимог ухвали від 07 червня 2024 року представником позивача подано до суду платіжну інструкцію від 12 червня 2024 року, якою підтверджується сплата судового збору в розмірі 3028 гривень.

Ухвалою від 19 червня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

02 липня 2024 року від Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на адресу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшов лист Головного управління ДПС у Вінницькій області від 04 квітня 2024 року вих. № 14078/02-32-07-05/ НОМЕР_1 про направлення для відповідного реагування матеріалів фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , якою встановлено порушення статей 21 та 24 Кодексу законів про працю України, а саме використання праці неоформленого найманого працівника. В акті фактичної перевірки від 04 квітня 2024 року № 14078/02-32-07-05/ НОМЕР_1 зазначено, що податковими ревізорами-інспекторами проведено фактичну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а саме господарської одиниці - магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Під час фактичної перевірки встановлено використання підприємцем найманої праці ОСОБА_2 , яка виконувала функцію продавця та здійснювала торгівлю продуктовими товарами, не оформлюючи при цьому трудовий договір. Зокрема під час перевірки ОСОБА_2 здійснила продаж хліба та ковбаси на суму 172 гривень без проведення розрахункової операції.

Як зазначає представник відповідача, зазначені вище обставини вказують на порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 приписів статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме використання праці найманого працівника без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та не повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 документально не підтверджено оформлення трудових відносин з працівницею ОСОБА_2 у період проведення фактичної перевірки, яка працює продавцем в магазині у позивача.

У розділі «Висновок перевірки» акта фактичної перевірки від 04 квітня 2024 року № 14078/02-32-07-05/ НОМЕР_1 зазначено, що під час перевірки встановлено порушення вимог статей 2, 3, 21, 24 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту».

При цьому інформація про скасування чи оскарження акту фактичної перевірки до Міжрегіонального управління під час розгляду справи не надходила.

Також представник відповідача зазначив, що позивач не навів переконливих аргументів, які б спростовували виявлені під час фактичної перевірки порушення. При цьому у позовній заяві позивач сам повідомляє про обставини, за яких ОСОБА_2 було допущено до виконання обов`язків продавця.

Таким чином, позивач не спростовує, а, навпаки, підтверджує факт допуску особи до продажу товару в магазині без укладення трудового договору.

За таких обставин, на переконання представника відповідача, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

09 серпня 2024 року представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 26 серпня 2024 року залишено без задоволення.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

04 квітня 2024 року посадовими особами Головного управління ДПС у Вінницькій області проведено фактичну перевірку магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у якому здійснює господарську діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_1 . Перевірка здійснювалась в присутності продавця ОСОБА_2 , яку й повідомлено про проведення такої перевірки.

За результатами фактичної перевірки складено акт (довідку), зі змісту якого слідує, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 допустив до роботи продавця магазину ОСОБА_2 без укладення з нею трудового договору та без повідомлення центрального органу виконавчої влади про прийняття працівника на роботу.

З актом фактичної перевірки ОСОБА_2 ознайомилась та нею отримано примірник акта перевірки, про що свідчить її підпис у відповідній графі такого акту (біля підпису зазначено, що ОСОБА_2 діяла як продавець).

При цьому у розділі 4 (графа 4.1 "Зауваження до акта перевірки") такого акту жодних спростувань виявлених в акті порушень не наведено.

12 квітня 2024 року Головне управління ДПС у Вінницькій області на виконання Плану заходів щодо координації спільних дій по виявленню фактів праці неоформлених працівників на адресу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці скеровано для відповідного реагування матеріали фактичної перевірки.

25 квітня 2024 року Центрально-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці направлено на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 лист вих. № ЦЗ/3.1/3928-24, у якому позивача проінфомровано про можливість ознайомитися з відповідними матеріалами та подати клопотання, документи у паперовій формі (у тому числі на спростування порушень, викладених в акті фактичної перевірки).

В подальшому, на підставі акта фактичної перевірки від 04 квітня 2024 року № 14078/02-32-07-05/ НОМЕР_1 начальником Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 17 травня 2024 року винесено постанову про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЦЗ-22/ВУ/а-2.

Зі змісту такої постанови слідує, що 04 квітня 2024 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області проведено фактичну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за місцем здійснення господарської діяльності, а саме в магазині, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Інспекторами Головного управління ДПС у Вінницькій області встановлено факт використання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 праці ОСОБА_2 без належного оформлення трудових відносин, а саме без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власник або уповноваженого ним органу та не повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 документально не підтвердив оформлення трудових відносин з працівницею ОСОБА_2 у період проведення фактичної перевірки, а саме 04 квітня 2024 року, яка працює продавцем в магазині, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

На підставі статті 265 Кодексу законів про працю України, статті 53 Закону України "Про зайнятість населення", Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (зі змінами) на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 80000 гривень.

Надаючи правову оцінку рішенню, що оскаржується, суд зважає на таке.

Повноваження, правові відносини суб`єктів владних повноважень та суб`єктів господарювання у сфері дотримання законодавства про працю, питання нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, відповідальність за порушення законодавства про працю врегульовуються Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V), Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 (далі - Порядок № 823), Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509), Податковим кодексом України (далі ПК України), а також положеннями статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Державний нагляд (контроль) в силу вимог статті 1 Закону № 877-V - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює ПК України, який зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, які справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин (підпункт 62.1.3. пункту 62.1 статті 62 ПК України).

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункт 75.1 статті 75 ПК України).

За приписами підпункту 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Відповідно до пунктів 80.1, 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з передбачених підстав, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

Пунктом 80.10 статті 80 ПК України визначено, що порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Так, згідно з пунктом 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.

В силу положень статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, які перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

За змістом приписів частини 4 статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

За приписами частини 1 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; в інших випадках, передбачених законодавством України.

При цьому слід врахувати те, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

В силу вимог частини 4 статті 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз зазначених вище положень дає підстави стверджувати, що обов`язковою передумовою допуску працівника до роботи є укладення з ним трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Як свідчить зміст позовної заяви, представником позивача не заперечується факт допуску фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 . ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору.

Більше того, у позовній заяві представник позивача стверджує, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 попросив ОСОБА_2 побути на місці продавця магазину поки він відлучиться.

Водночас основним аргументом представника позивача на користь того, що оскаржувана постанова є протиправною, є те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю", якою серед іншого внесено зміни до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509, в тому числі в частині можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, а також розгляду справи про накладення штрафу.

Іншими словами, на думку представника позивача, визнання згадуваної вище постанови Уряду нечинною унеможливило накладення штрафу за порушення трудового законодавства органом Держпраці на підставі акту перевірки, складеного податковим органом.

В цьому контексті суд зауважує, що право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 Кодексу законів про працю України.

За змістом пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 ПК України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Із наведеного слідує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами - підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) належить податковому органу відповідно до закону.

При цьому повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення шляхом накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96.

Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його органу Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, а орган Держпраці відповідно до закону наділений повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. У спірних відносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати напряму визначені приписами статті 265 Кодексу законів про працю України.

Окрему увагу суд звертає на те, що підзаконні нормативно - правові акти приймаються на основі і на виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти - виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади, зокрема й Держпраці України (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування продемонстровано у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).

За приписами частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Правова позиція такого змісту наведена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17.

Відступу від такого правозастосування не здійснювалось.

Відтак слід дійти висновку, що відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно-правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.

У зв`язку із цим суд критично оцінює доводи представника позивача про відсутність у підзаконному акті Уряду відповідних норм, які б передбачали можливість накладення у спірних правовідносинах штрафу на підставі акта фактичної перевірки податкового органу, а отже, на його думку, зумовлюють протиправність оскарженої у цій справі постанови Держпраці про накладення штрафу.

Усе вищевикладене засвідчує, що в силу приписів частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні застосовуватися норми закону, який має вищу юридичну силу та у спірних правовідносинах передбачав наявність у відповідача повноважень стосовно накладення штрафу на суб`єктів господарювання - фізичних осіб - підприємців за порушення ними вимог законодавства про працю, відповідальність за які встановлена нормами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, і які виявлені податковим органом в ході фактичної перевірки та зафіксовані цим органом в акті, складеному за результатом такого заходу державного контролю.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, від 13 серпня 2024 року у справі № 120/15621/23.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на відсутність у представника позивача заперечень щодо викладених в акті фактичної перевірки податкового органу висновків стосовно суті виявлених порушень, а також те, що можливість накладення штрафу за порушення вимог законодавства про працю на підставі вказаного акту перевірки передбачена законом, суд констатує, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при цьому прав позивача не порушив.

Таким чином, висновки посадових осіб податкового органу, що викладені в акті фактичної перевірки в частині використання позивачем найманої праці ОСОБА_2 без оформлення з нею трудового договору (тобто фактичного допуску її до роботи без оформлення трудового договору) знайшли підтвердження в ході судового розгляду. Як наслідок, відповідачем вірно під час розгляду справи про накладення штрафу надано оцінку усім обставинам та встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 здійснено допуск до роботи ОСОБА_2 без оформлення із нею трудового договору, за що приписами статті 265 Кодексу законів про працю України передбачено відповідальність у вигляді штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці діяло правомірно.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З огляду на приписи частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для відшкодування позивачеві витрат, пов`язаних із оплатою судового збору.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (місцезнаходження: 10008, м. Житомир, вул. Шевченка, буд. 18-а; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 44791105)

Рішення суду в повному обсязі складено 30.04.2025

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович