Справа № 640/25854/20
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року ЛуцькСправа № 640/25854/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Київської міської прокуратури про стягнення вихідної допомоги в розмірі 23 966 грн 68 коп. та середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 11.09.2020 по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 1 114 грн 73 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював в органах прокуратури з 25.06.2009 по 10.09.2020.

У лютому 2020 року позивача призначено на посаду прокурора четвертого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Територіальному управлінню Державного Бюро Розслідувань, розташованому у місті Києві прокуратури міста Києва.

Наказом прокурора міста Києва №1867к від 09.09.2020 ОСОБА_1 звільнено із вказаної посади з 10.09.2020 та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Відповідно до абзацу 2 цього наказу, прокурором міста Києва доручено відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури міста Києва провести розрахунок з ОСОБА_1 .

Натомість, виплату ОСОБА_1 суми вихідної допомоги не проведено, чим порушено вимоги ст. 44 К3пП України.

Листом від 09.10.2020 №21-278вих-20 відповідач повідомив представника позивача, що виплату вихідної допомоги ОСОБА_1 не здійснюватиме.

Вказане зумовлює необхідність додаткового стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки при звільненні відповідно ст. 117 КЗпП України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

12.11.2020 до суду надійшли пояснення представника позивача щодо застосування висновків Великої Палати Верховного Суду про необхідність стягнення судами середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що відповідно до пункту 7 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-1Х прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних та місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду в обласних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому розділом ІІ відповідного Закону.

Тобто Законом від 19.09.2019 №113-IX введено у дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, яким передбачено умови для подальшого проходження прокурором служби в органах прокуратури, а саме:

- подача заяви Генеральному прокурору про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію (тобто волевиявлення прокурора про продовження роботи в органах прокуратури);

- успішне проходження атестації.

Листом Офісу Генерального прокурора №06/1/1-615вих-20 від 14.04.2020 до прокуратури міста Києва направлено частину рішень першої та другої кадрових комісій з атестації прокурорів регіональних прокуратур, серед яких і рішення №3 кадрової комісії №2 від 05.03.2020 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Закон України від 19.09.2020 №113-IX пов`язує звільнення з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» не з рішеннями про ліквідацію, реорганізації органу прокуратури чи скороченням кількості прокурорів органу прокуратури, а насамперед з процедурою проходження прокурорами атестації, як складовою частиною процесу реформування органів прокуратури, введеного в дію Законом України від 19.09.2020 №113-IX.

Підставою звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» стало рішення №3 кадрової комісії № 2 від 05.03.202 про неуспішне проходження позивачем атестації.

Тобто Законом України «Про прокуратуру», який передбачає інший порядок звільнення, ніж Кодекс законів про працю України, у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», не передбачена виплата вихідної допомоги.

Отже, положення ст.44 Кодексу законів про працю України у даному випадку застосуванню не підлягають, оскільки норми Закону від 19.09.2020 №113-1X, який є спеціальним, мають застосовуватися імперативно, а тому захист прав позивача у спосіб, у який він просить суд, не відповідає вимогам цього Закону.

Враховуючи зазначене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що оскільки підстава звільнення за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» аналогічна за змістом підставі звільнення за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, при звільненні позивача з посади та з органів прокуратури, відповідач був зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України.

Отже, твердження відповідача про те, що за приписами ч. 5 ст. 40 К3пП України, Закону №1697-VII та Закону №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ) не підлягають застосуванню положення ст. 44 КЗпП України до прокурорів, які звільняються з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» - безпідставні та не відповідають нормам чинного законодавства, суперечать судовій практиці.

КЗпП України не встановлює можливості обмеження застосування ст. 44 Кодексу законів про працю України до окремих категорій працівників.

Спеціальним законом також не встановлено, що на прокурорів, звільнених за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» не поширюється положення законодавства щодо виплати вихідної допомоги (ст. 44 КЗпП України).

Такого обмеження не встановлено ані Законом України «Про прокуратуру», ані Законом №113-IX.

Доводи Київської міської прокуратури про те, що ОСОБА_1 звільнено за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» виключно на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, без факту реорганізації, ліквідації чи скорочення кількості прокурорів органу прокуратури та у зв`язку з чим у відповідача не виникло обов`язку виплатити позивачу вихідну допомогу, є необґрунтованими.

Станом на 14.12.2020 Київська міська прокуратура не виплатила позивачу ні вихідну допомогу, ні середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги, відтак стягнення на користь працівника середнього заробітку має відбуватися одночасно зі стягненням вихідної допомоги виходячи з розрахунку на день постановлення рішення. Представник позивача просив адміністративний позов задовольнити.

Крім того, 04.01.2021 та 24.03.2021представник позивача надав письмові пояснення, що відповідають змісту відповіді на відзив, з посиланням на судову практику.

09.06.2021 представник позивача подав клопотання про врахування при вирішенні справи висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та пришвидшення розгляду справи.

30.09.2022 представник позивача подав до суду письмові пояснення щодо необхідності застосування висновків Верховного Суду при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

30.09.2022 представник відповідача подав клопотання про розгляд справи та ухвалення судового рішення.

Суд зазначає, що Законом України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) ліквідовано вказаний адміністративний суд. Так, відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

Тому Окружний адміністративний суд міста Києва супровідним листом від 01.02.2023 №03-19/8283/23 «Про скерування за належністю справи» на виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2825-ІХ надіслав адміністративну справу №640/25854/20 до Київського окружного адміністративного суду. У подальшому Київський окружний адміністративний суд на виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу ІІ прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, передав судові справи Волинському окружному адміністративному суду.

Справа надіслана Київським окружним адміністративним судом до Волинського окружного адміністративного суду для розгляду та надійшла до суду 26.02.2025.

Відповідно до вимог статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України та за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, адміністративну справу №640/25854/20 передано на розгляд судді Волинського окружного адміністративного суду Дмитруку В.В.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

13.03.2025 представник позивача подав заяву про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання електронної копії матеріалів на електронну адресу.

18.03.2025 представником позивача подано додаткові пояснення, у яких зазначив, що у день фактичного звільнення позивача із займаної посади необхідно виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. Незалежно від причин і підстав, відповідач у даній справі, повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, а також письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що наказом прокурора міста Києва №1867п від 09.09.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора четвертого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Києві прокуратури міста Києва та органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 10 вересня 2020 року.

Цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку провести розрахунок з позивачем.

Листом від 09.10.2020 №21-278вих-20 відповідач повідомив представника позивача, що виплату вихідної допомоги ОСОБА_1 не здійснюватиме.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом №1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі №804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Суд також звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

У свою чергу, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19 та від 11.02.2021 у справі № 420/4115/20.

Як зазначалось вище, наказом прокуратури міста Києва від 09.09.2020 №1867п ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора четвертого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Києві прокуратури міста Києва та органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 10 вересня 2020 року.

Цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку провести розрахунок з позивачем.

На день звільнення Київською міською прокуратурою позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 заявив вимоги щодо стягнення вихідної допомоги, при цьому в конкретно визначеній сумі 23 966,68 грн.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Так, за змістом абзацу третього пункту 2 розділ ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 розділу ІІІ Порядку №100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Київської міської прокуратури від 02.10.2020 №21/444 заробітна плата позивача за 2 останні місяці перед звільненням, а саме липень серпень 2020 року, становила 47 933,36 грн (23 966,68 грн + 23 966,68 грн).

Відтак середньоденна заробітна плата становить 1 114,73 грн (заробітна плата за останні 2 місяці 47 933,36 грн /43 робочих днів за останні два повні місяці липень серпень 2020 року), у свою чергу середньомісячна заробітна плата позивача становить 23 966,68 грн.

Отже, розмір вихідної допомоги, який підлягає до стягнення з Київської міської прокуратури на користь позивача становить 23 966,68 грн.

Щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 11.09.2020 по день ухвалення судового рішення, суд враховує наступне.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Суд звертає увагу на те, що у даному випадку вимога позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 11.09.2020 по день ухвалення судового рішення, є передчасною, оскільки правопорушення (невиплата вихідної допомоги при звільненні) є триваючим, а позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким буде день фактичного розрахунку.

Враховуючи факт не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, відтак суд позбавлений можливості стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, а тому вказані вимоги до задоволення не підлягають.

Суд зауважує, що позивач не позбавлений можливості захистити своє порушене право шляхом подання відповідного позову до адміністративного суду після проведення відповідачем з ним остаточного розрахунку, а саме виплати вихідної допомоги при звільненні.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у справі, виходячи з наданих статтею 245 КАС України повноважень, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом прийняття рішення про стягнення з Київської міської прокуратури на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 23 966,68 грн.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 23 966 (двадцять три тисячі дев`ятсот шістдесят шість) гривень 68 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Київська міська прокуратура (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, 45/9, )

Суддя В.В. Дмитрук