Справа № 300/5130/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5130/24 пров. № А/857/34506/24
пров. № А/857/286/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В. Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в електронній формі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року та апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року у справі № 300/5130/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії (рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Главачем І.А. у м. Івано-Франківську в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику учасників справи), дата складення повного тексту судових рішень не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі також ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі також ГУ ПФУ в Миколаївській області, відповідач 2), в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області № 31 від 25.03.2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи в Республіці Казахстан з 07.08.1991 по 28.02.1992, період ведення підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2019, зарахувати до страхового стажу на пільгових умовах період проходження військової служби з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022 та призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також Закон № 1058-IV) з 26.01.2024.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 25.03.2024 № 31 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком, період роботи в Республіці Казахстан з 07.08.1991 по 28.02.1992, період ведення підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2019 в повному обсязі, період проходження військової служби з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022 на пільгових умовах один місяць служби за три місяці та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 18.03.2024, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення у справі № 300/5130/24 задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Не погодившись із рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року в частині задоволених вимог, а саме з зарахуванням до страхового стажу позивача періодів здійснення підприємницької діяльності, його оскаржив відповідач 2, оскільки вважає його незаконним, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати частково та в цій частині прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що судом першої інстанції не враховано те, що відсутні правові підстави для зарахування до стажу позивача спірних періодів, зокрема здійснення підприємницької діяльності, оскільки вони не підтверджені документально згідно норм законодавства.

Не погодившись із додатковим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року, його оскаржив відповідач 1, оскільки вважає, що суд, при прийнятті оскаржуваного рішення не надав належної правової оцінки всім суттєвим обставинам справи, що стало причиною неправильного вирішення даної справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.

Позивач не скористалася правом подання відзиву на апеляційні скарги. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, а також в частині задоволених позовних щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи в Республіці Казахстан та періоду проходження військової служби на пільгових умовах учасниками справи не оскаржується, а тому в силу приписів частини першої статті 308 КАС України не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційних скаргах, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 18.03.2024 до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності пенсійним органом, який розглядав заяву позивача, визначено ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області від 25.03.2024 № 31 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Згідно означеного рішення страховий стаж ОСОБА_1 19 років 07 місяців 05 днів. До страхового стажу не зараховано:

- період роботи в Республіці Казахстан з 07.08.1991 по 28.02.1992, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 20.12.1980, оскільки відсутня назва підприємства в запису про прийняття на роботу, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162. Крім того, з 19.06.2023 обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних держав, здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні двосторонні угоди/договори в галузі пенсійного законодавства між Україною та Республікою Казахстан не укладено;

- наявна інформація про державну реєстрацію на ведення підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2016. Згідно з довідкою від 20.03.2024 № 640/06-16, виданою ГУ ПФУ в Івано-Франківській області за період ведення підприємницької діяльності, до страхового стажу не зараховано з 19.08.1988 по 31.12.2001, оскільки технічно втрачено доступ до бази даних АРМ РВ ПФУ м. Івано-Франківськ та період з 01.01.2002 по 31.12.2003, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків. Документи, передбачені пунктом 4 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі також Порядок № 637) не надано. За період протягом січня 2004 року по грудень 2016 року в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків;

- надано довідку від 01.03.2023 № 1862 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 06.06.2022 по 04.07.2022 та з 14.08.2022 по 05.11.2022;

- посвідчення учасника бойових дій, передбачене Порядком № 22-1 не надано.

Вважаючи вказане рішення протиправним, з метою зобов`язання зарахування всіх періодів роботи до страхового стажу та призначення пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до його страхового стажу періодів здійснення ним підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2016.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і, надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються законодавством про пенсійне забезпечення, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, закону про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (частина перша статті 4 Закону № 1058-IV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

У цій справі спірним є питання зарахування до страхового стажу позивача періодів підприємницької діяльності до страхового стажу позивача.

Так, згідно з частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду до прийняття Закону № 1058-IV регулював Закон України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі також - Закон № 1788-ХІІ).

За змістом пункту 2 частини першої статті 11 Закону № 1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди:

1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Згідно з пунктом 4 Порядку № 637 час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків.

Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб-підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

За змістом абзацу першого підпункту 2 пункту 2.1 Розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі також - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком № 637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу.

Згідно абзацу четвертого підпункту 2 підпункту 2.1 Розділу ІІ Порядку № 22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

Тобто законодавець передбачив зарахування як до трудового так і до страхового стажу фізичних осіб-підприємців періоди провадження ними господарської діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, незалежно від сум сплачених ними страхових внесків (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Статтею 1 Закону № 1058-IV визначено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік) - організація та ведення обліку відомостей про застраховану особу, що здійснюється відповідно до законодавства і використовується в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування в установленому законодавством порядку.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону № 1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; роботодавців; застрахованих осіб; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; податкових органів, територіальних органів Пенсійного фонду за результатами перевірок платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або в порядку міжвідомчого обміну інформацією; державної служби зайнятості; інших підприємств, установ, організацій та військових частин; компаній з управління активами; зберігачів; інших джерел, передбачених законодавством. Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є складовою частиною Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок ведення якого встановлюється Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до частин другої, п`ятої та шостої статті 21 Закону № 1058-IV на кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки. Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.

Відомості про фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, подаються безпосередньо зазначеними особами.

Органи, що здійснюють державну реєстрацію юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, зобов`язані надсилати один примірник реєстраційної картки територіальному органу Пенсійного фонду за місцем реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (частина третя статті 20 Закону № 1058-IV).

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 3 липня 1998 року № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» (який був чинний на момент здійснення позивачем підприємницької діяльності та втратив чинність 01.01.2012) суб`єкти малого підприємництва - фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку.

Ставка єдиного податку для суб`єктів малого підприємництва фізичних осіб встановлюється місцевими радами за місцем їх державної реєстрації залежно від виду діяльності і не може становити менше 20 гривень та більше 200 гривень на місяць.

У разі коли фізична особа суб`єкт малого підприємництва здійснює кілька видів підприємницької діяльності, для яких установлено різні ставки єдиного податку, нею придбавається одне свідоцтво і сплачується єдиний податок, що не перевищує встановленої максимальної ставки.

У разі коли платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням найманої праці або за участю у підприємницькій діяльності членів його сім`ї, ставка єдиного податку збільшується на 50 відсотків за кожну особу.

Суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа, яка сплачує єдиний податок, звільняється від обов`язку нарахування, відрахування та перерахування до державних цільових фондів зборів, пов`язаних з виплатою заробітної плати працівникам, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім`ї.

Суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.

Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах: до місцевого бюджету - 43 відсотки; до Пенсійного фонду України - 42 відсотки; на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

Доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладаються єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника та осіб, що перебувають з ним у трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов`язань як самого платника податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім`ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності.

Нормами пунктів 2.1, 2.2., 2.7 розділу 2 Інструкції про порядок обчислення сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України від 06.09.1996 № 11-1 (далі також - Інструкція № 11-1, чинна в спірний період, втрата чинності 07.02.2011) визначено, що платниками зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування є: суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників. Фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які не використовують працю найманих працівників, адвокати, приватні нотаріуси.

Відповідно до пункту 2.9 розділу 2 Інструкції № 11-1 платники, перелічені в пунктах 2.2, 2.4 зобовяязані зареєструватись в органах Пенсійного фонду в районах (містах) за юридичною адресою, а платники, зазначені у пункті 2.7 - за постійним місцем проживання.

Згідно з пунктом 4.3 розділу 4 Інструкції № 11-1 для платників збору, визначених у пп. 2.2, 2.4, встановлено ставки збору на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 32 відсотки фактичних витрат на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи із тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, у тому числі в натуральній формі, які підлягають обкладанню податком на доходи фізичних осіб (прибутковим податком з громадян). До цих витрат не відносяться витрати на оплату виконаних робіт (послуг) згідно з цивільно-правовими договорами, виплату доходів у вигляді дивідендів, процентів тощо, а також інші витрати, які не враховуються при обчисленні середньомісячної заробітної плати для призначення пенсій, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4.7 розділу 4 Інструкції № 11-1 передбачено, що для платників збору, визначених у пункті 2.7 Інструкції, ставки збору на обов`язкове державне пенсійне страхування встановлені у розмірі 32 відсотків від суми оподатковуваного доходу (прибутку), яку обчислено в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства України.

Відповідно до пункту 7.2 Розділу 7 Інструкції № 11-1 страхові збори сплачуються платниками, зазначеними в пункті 2.7 цієї Інструкції, щоквартально із сум фактично одержаного доходу за звітний період (квартал) не пізніше як 20 квітня, 20 липня, 20 жовтня і 1 лютого наступного року за звітним. При цьому сплата зборів за четвертий квартал календарного року проводиться авансом до 15 грудня із суми очікуваного (оцінного) доходу за цей період. Платники, зазначені у пункті 2.7 цієї Інструкції, можуть протягом поточного року щоквартально нараховувати і сплачувати до Пенсійного фонду 25 відсотків річної суми страхових зборів, виходячи з очікуваного (оцінного) доходу. У такому разі у витязі з декларації зазначається розмір доходу до кінця звітного періоду. Строк сплати авансових платежів - до 15 березня, до 15 травня, до 15 серпня і до 15 листопада.

В подальшому прийнято Інструкцію про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх надходження до Пенсійного фонду України, затверджену постановою Правління Пенсійного фонду України від 03.06.1999 за № 4-6 (далі також - Інструкція 4-6, втрата чинності 07.02.2011).

Відповідно до пунктів 2.1.1 та 2.1.3 Інструкції № 4-6 суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи й організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників. Фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності, які не використовують працю найманих працівників, а також адвокати, їх помічники, приватні нотаріуси, інші особи, які не є суб`єктами підприємницької діяльності і займаються діяльністю, пов`язаною з одержанням доходу.

Згідно з підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 розділу ІІІ Інструкції № 4-6 для платників збору, визначених у підпункті 2.1.3, та фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності, визначених у підпункті 2.1.1 пункту 2.1 цієї Інструкції, - у розмірі 32 відсотків від суми оподатковуваного доходу (прибутку), яка обчислена в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства України.

Пунктом 3.3 Розділу ІІІ Інструкції про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх надходження до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України від 19.10.2001 № 16-6 (втрата чинності 07.02.2011), ставка збору на обов`язкове державне пенсійне страхування для платників збору, визначених у підпункті 2.3, та фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності, визначених у підпункті 2.1 пункту 2 цієї Інструкції, - у розмірі 32.

Зважаючи на вказані вище положення Інструкцій № 11-1, № 4-6 і № 16-6 у фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності був наявний обов`язок щодо сплати страхових внесків у відповідному розмірі, та в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства України.

Отже, належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж, можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року - довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верхового Суду від 06.08.2024 в справі № 580/7175/21.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач у період з 19.08.1998 по 28.12.2016 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

За розрахунком стажу з урахуванням особливостей трудової діяльності та перетину періодів (форма РС-право) номер ПС: 31, страховий стаж позивача станом на дату звернення до відповідача становить 19 рік 07 місяців 05 днів. Воднораз, позивачу зараховано періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.09.1998 по 01.09.1998, з 01.12.1998 по 01.12.1998, з 01.06.1999 по 30.06.1999, з 01.08.1999 по 31.08.1999, з 03.04.2000 по 01.11.2000, з 01.12.2000 по 19.03.2001. При цьому спірним у даній справі є відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів здійснення ним підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 31.12.2003 в повному обсязі, позаяк ним здійснювалось безперервно підприємницьку діяльність у зазначений період.

Як встановлено судом першої інстанції, як підставу для відмови позивачу у зарахуванні вказаного періоду до страхового стажу, відповідач 2 у спірному рішенні вказує на таке. Згідно з довідкою від 20.03.2024 виданою ГУ ПФУ в Івано-Франківській області за період ведення підприємницької діяльності, до страхового стажу не зараховано період з 19.08.1998 по 31.12.2001, оскільки технічно втрачено доступу до бази даних АРМ РВ ПФУ м. Івано-Франківськ та період з 01.01.2002 по 31.12.2003, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків. Документи, передбачені пунктом 4 Порядку № 637 не надано. За період протягом січня 2004 року грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем до заяви про призначення пенсії надано свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності № 6780 виданого Івано-Франківським міськвиконкомом 24.07.1998, про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ № 29-п, та лист ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 27.02.2024, в якому вказано про перебування позивача на податковому обліку у статусі фізичної особи-підприємця з 19.08.1998 по 29.12.2016. Окрім цього, до матеріалів позову долучено Акт результатів перевірки дотримання вимог законодавства про оподаткування приватного підприємця ОСОБА_1 № 154/171 від 04.07.2002, у якому зазначено, що підприємець ОСОБА_1 одержав свідоцтво платника податку на додану вартість 30.06.1999 № 66256653; скасовано реєстрацію платника податку на додану вартість згідно заяви від 05.10.2001 у зв`язку з переходом на спрощену систему оподаткування з 4-го кварталу 2001 року.

Відтак, беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період провадження підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 31.12.2003 підлягає зарахуванню на підставі наведених вище документів.

Щодо зарахування до страхового стажу періоду підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 29.12.2016, слід врахувати таке.

За приписами положень п. 3-1 розділу XV Закону № 1058-IV та пункту 4 Порядку № 637 зарахування періоду провадження підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.12.2017 до страхового стажу можливе лише за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).

Так, у довідці позивача за формою 5-ОК відсутні відомості про сплату ОСОБА_1 страхових внесків, однак з 29.12.2016 позивача було знято з обліку фізичної особи-підприємця в контролюючому органі, що свідчить про проведення остаточного розрахунку та відсутність податкового боргу у ОСОБА_1 .

Як уже встановлено судом першої інстанції, ГУ ДПС в Івано-Франківській області у відповідь на адвокатський запит повідомило, що станом на 25.06.2024 у ОСОБА_1 податковий борг по єдиному податку з фізичних осіб відсутній.

При цьому підтвердити інформацію про систему оподаткування та сплату податків позивачем як фізичною особою-підприємцем ГУ ДПС в Івано-Франківській області надати не може, оскільки така інформація відсутня у зв`язку із пунктом 1.8 розділу І вступної частини, статті 269, пункту 3.3 статті 292 глави 3 розділу І основної частини Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, згідно якого строки зберігання типових документів на електронних носіях відповідають строкам зберігання аналогічних документів на паперових носіях, а документи (акти, довідки, відомості, платіжні реєстри, довіреності, листи) про надходження податків і зборів (обов`язкових платежів) у бюджети та державні цільові фонди, особові рахунки платників податків і зборів (обов`язкових платежів) зберігаються п`ять років після припинення діяльності таких суб`єктів господарювання.

Згідно з абзацами другим та четвертим частини першої статті 5 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі також Закон № 2464-VI) взяття на облік фізичних осіб-підприємців здійснюється податковим органом шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників на підставі відомостей про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця у день отримання зазначених відомостей.

Водночас, ГУ ДПС в Івано-Франківській області у листі від 27.05.2024 підтвердило перебування позивача на податковому обліку у статусі фізичної особи-підприємця з 19.08.1998 по 29.12.2016.

Частиною першою статті 5 Закону № 2464-VI визначено, що зняття з обліку фізичних осіб - підприємців - платників єдиного внеску здійснюється контролюючими органами на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку. Такі перевірки проводяться у порядку, встановленому ПК України.

Отже, зняття з обліку фізичної особи-підприємця в контролюючому органі можливе лише після остаточного розрахунку.

Разом з цим, слід зазначити, що позивач не може бути позбавлений свого права на зарахування до страхового стажу періоду зайняття ним підприємницькою діяльністю через те, що відповідальна особа органу державної влади не внесла дані до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та відсутності даних у Пенсійному фонді України про сплату позивачем єдиного податку та відповідно і єдиного внеску, оскільки це відбулося не з його вини, тобто у зв`язку з обставинами, що виникли не з його волі, та на які він не міг вплинути. Позивач зі свого боку вчинив всі залежні від нього дії для підтвердження ним зайняття підприємницькою діяльністю, і у нього відсутня будь-яка можливість отримати інші відомості.

Так, на підтвердження сплати єдиного соціального внеску позивач до матеріалів позовної заяви долучає відповідні банківські квитанції, податкові декларації та звіти суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку. Водночас, наголошуємо, що на даний час ОСОБА_1 позбавлений можливості долучити підтвердження щодо всіх спірних періодів здійснення підприємницької діяльності, оскільки у зв`язку зі значною часовою віддаленістю велику кількість документів позивачем втрачено.

При цьому, у позивача, який припинив здійснення підприємницької діяльності у 2016 році, на даний час відсутній обов`язок збереження документів та інформації, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів.

Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5 затверджено Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів, який встановлює строки зберігання документів, що зазначаються у цьому Переліку та регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, застосовуються фізичними особами - підприємцями, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Строк зберігання для документів та Інформації, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, для фізичних осіб - підприємців встановлюється відповідно до Податкового кодексу України та становить 3 роки.

Разом з тим, у ОСОБА_1 збереглись наступні докази сплати страхових платежів: свідоцтво № 66256653 про реєстрацію платника податку на додану вартість від 30.06.1999; звіт про нараховані внески та витрати, пов`язані з загальнообов`язковим соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за І півріччя 2001 року; Звіт про нарахування збору на обов`язкове державне пенсійне страхування й інших надходжень та витрачання коштів Пенсійного фонду за II квартал 2001 року; Розрахункова відомість про нарахування і перерахування страхових внесків до фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за II квартал 2001 року; Декларація про доходи за II квартал 2001 року; Довідка про суми виплачених доходів і утриманих з них податків фізичних осіб за її квартал 2001 року; Податкова декларація з податку на додану вартість за квітень 2001 року; Податкова декларація з податку на додану вартість за травень 2001 року; Податкова декларація з податку на додану вартість за червень 2001 року; Податкова декларація з податку на додану вартість за липень 2001 року; Податкова декларація з податку на додану вартість за серпень 2001 року; Декларація про доходи за III квартал 2001 року, у якій зазначено суму податку, сплаченого авансом та утриманого підприємствами; Податкова декларація з податку на додану вартість за вересень 2001 року; Податкова декларація з податку на додану вартість з 01 по 05 жовтня 2001 року; Реєстр довідок про суму виплаченого доходу і утриманого податку у 2001 році з відомостями про оплату від 25.06.2001; Платіжне доручення № 49 від 10.12.2001 про сплату недоїмки по ПДВ за вересень 2001 р.; Свідоцтво про сплату єдиного податку № 299204 від 24.12.2001; платіжне доручення № 53 від 01.04.2002 про сплату єдиного податку на підприємницьку діяльність з фізичних осіб за травень-вересень 2002 року; Свідоцтво про сплату єдиного податку серії А № 483094 від 20.12.2002; Акт результатів перевірки дотримання вимог законодавства про оподаткування приватного підприємця ОСОБА_1 № 154/171 від 04.07.2002, у якому зазначено, що порушень при обчисленні податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість не встановлено; декларація про доходи з 01.01.2003 по 31.12.2003, у якій зазначено суму податку, сплаченого авансом та утриманого підприємствами; Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку від 04.04.2003; Звіт суб`єкта малого підприємництва-фізичної особи-платника єдиного податку від 07.07.2003; Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку від 12.01.2004; звіт про нараховані внески та витрати, пов`язані з загальнообов`язковим соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності від 20.10.2004; Розрахункова відомість про нарахування і перерахування страхових внесків до фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за 9 місяців 2004 року від 10.10.2004; Розрахункова відомість про нарахування і перерахування страхових внесків до фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за 9 місяців 2004 року від 20.10.2004; декларація про доходи з 01.01.2008 по 31.12.2008, у якій зазначено суму податку, сплаченого авансом та утриманого підприємствами; Виписка по особовому рахунку № НОМЕР_2 від 15.02.2008 про сплату податку з доходів за 1 квартал 2008 року; Виписка по особовому рахунку № НОМЕР_2 від 11.03.2008 про сплату єдиного податку за квітень-червень 2008 року; Виписка по особовому рахунку № НОМЕР_2 за 04.09.2008 про сплату єдиного податку за жовтень 2008 р.; Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за III квартал 2008 р. від 04.10.2008; Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за IV квартал 2008 р. від 04.01.2009; звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за І квартал 2009 р. від 30.04.2009; Звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за II квартал 2009 р. від 30.06.2009; свідоцтво про сплату єдиного податку Серії 3 № 921799 від 20.12.2010; звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку від за II квартал 2011 р. від 05.07.2011.

Водночас, згідно з частиною першою статті 64 Закону України № 1058-IV, виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право:

отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб-підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України;

проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати;

вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання;

порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, у разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу та сплати страхових внесків за цей період страхового стажу, відповідач 2 мав право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо, а не відмовляти позивачу у належному зарахуванні стажу. Таким чином, встановлення факту перебування позивача у спірний період на спрощеній системі оподаткування було можливим шляхом безпосереднього звернення органу, що розглядав заяву про призначення пенсії, до ГУ ДПС в Івано-Франківській області з відповідним запитом.

При цьому, як уже зазначалось судом, згідно з відповіддю ГУ ДПС в Івано-Франківській області на адвокатський запит за даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС у ОСОБА_1 станом на 25.06.2024 податковий борг по єдиному податку з фізичних осіб відсутній. Відповідно, позивачем сплачено всі необхідні страхові платежі за період здійснення підприємницької діяльності.

Відтак, колегія суддів вважає, що у даному випадку вищевказаний лист контролюючого органу є належним доказом, який підтверджує сплату позивачем страхових внесків до Пенсійного фонду України, а тому суд першої інстанції правильно виснував про протиправність дій ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до його страхового стажу періодів здійснення ним підприємницької діяльності з 19.08.1998 по 28.12.2016 та необхідності зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу останнього вищевказані спірні періоди.

Як убачається з апеляційної скарги відповідача 2, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.

Інших доводів на підтвердження правомірності своєї бездіяльності відповідач 2 не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Щодо доводів відповідача 1 про те, що визначена судом першої інстанції сума 3000,00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу, не є співмірною зі складністю справи та наданих адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), то колегія суддів відхиляє такі та зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною десятою статті 139 КАС України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою та другою статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України).

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою цієї ж статті встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Зазначений висновок узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ), зокрема, у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», зазначено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

На підтвердження підстав, факту понесення та розміру витрат, пов`язаних з розглядом справи, представник позивача надав суду копії таких документів:

- ордер серії АТ № 1072787 від 17.06.2024;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ІФ №001681 від 06.12.2019;

- попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на суму 8000,00 грн від 14.06.2024;

- договір № 53-2023 від 04.06.2024;

- додаткова угода № 1 до договору від 24.10.2023;

- додаткова угода № 1 від 14.06.2024;

- акт приймання наданих послуг від 28.11.2024.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку представник позивача просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню за відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Перевіряючи обґрунтованість заяви позивача щодо компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції звернув увагу на те, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн є завищеним, оскільки є неспівмірним зі складністю справи. Такий висновок суд зробив з огляду на зміст та незначну кількість та складність в опрацюванні документів, долучених до позовної заяви. Підготовка такої позовної заяви не потребувала значного часу і не мала завдати значних клопотів для адвоката.

У постанові від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів наголошує, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

З огляду на викладене, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд першої інстанції вказав, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат, а відтак, заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позові.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування витрат на правничу допомоги чи неспівмірності розміру витрат із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) із реальним обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), а зводяться фактично до цитування норм процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 8000,00 грн є необґрунтованим та непропорційним до предмета спору та складності справи, поряд з цим, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, а також результат вирішення даної справи, доцільним буде відшкодування витрат в розмірі 3000,00 грн.

Перевіривши мотивування судових рішень та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та часткового задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для їх скасування, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року та від 13 грудня 2024 року у справі № 300/5130/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційних скарг надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар