Справа № 160/32535/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на заяву щодо виплати ОСОБА_1 доньки зниклого без вісті військовослужбовця ОСОБА_2 (батько), ІНФОРМАЦІЯ_1 грошового забезпечення, яке повинно виплачуватися членам сім`ї згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884;
- зобов`язати відповідача надати відповідь на заяву щодо виплати ОСОБА_1 доньки зниклого без вісті військовослужбовця ОСОБА_2 (батько), ІНФОРМАЦІЯ_1 грошового забезпечення, яке повинно виплачуватися членам сім`ї згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви позивача. Стверджує, що згідно акту службового розслідування батько позивача вважається таким, що зник безвісти під час виконання бойового завдання. Позивач звернулася до відповідача із заявою від 01.10.2024 року щодо виплати, згідно трекінгу поштового відправлення 09.10.2024 року заява позивача отримана відповідачем, однак відповіді позивачу дотепер не надано.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
03 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що заява позивача надійшла 16.01.2025 року та наразі ще не розглянута, в передбачені законом строки буде надано відповідь.
03 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву на виконання ухвали суду, яка надійшла від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач повідомляє, що вхідну кореспонденцію не реєструє за номером рекомендованого листа, в зв`язку з чим відсутня можливість надати витребувані судом відомості. Щодо відповіді на заяву позивача від 01.10.2024 року повідомлено, що заява надійшла до діловодства 16.01.2025 року та станом на дату подання цієї заяви знаходиться на розгляду.
12 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач просить провести розгляд справи без її участі.
Підготовче судове засідання, призначене на 18 лютого 2025 року, відкладено за клопотанням відповідача. Наступне судове засідання призначено на 04 березня 2025 року.
Підготовче судове засідання, призначене на 04 березня 2025 року, відкладено за клопотанням відповідача. Наступне судове засідання призначено на 25 березня 2025 року.
Підготовче судове засідання, призначене на 08 квітня 2025 року, відкладено за клопотанням відповідача. Наступне судове засідання призначено на 22 квітня 2025 року.
14 квітня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». До заяви долучено відповідь відповідача від 22.02.2025 року.
22 квітня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач просить провести розгляд справи без її участі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 29 квітня 2025 року.
29 квітня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву, яка надійшла від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач не заперечує проти розгляду справи за відсутністю відповідача.
В судове засідання, призначене на 29 квітня 2025 року, сторони не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи, в зв`язку з чим та враховуючи подання сторонами заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд на місці ухвалив розглянути справу у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Згідно свідоцтва про народження від 19.09.1999 року НОМЕР_4 ОСОБА_2 є батьком позивача.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_5 від 08.05.2024 року №443/12 ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в цій військовій частині згідно наказу від 23.04.2024 року №119.
ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.09.2024 року №5084 позивача сповіщено про те, що її батько ОСОБА_2 зник безвісти 23.08.2024 року під час виконання бойового завдання.
Листом від 22.02.2025 року №4607 відповідач звернувся до позивача за отриманням номеру банківської картки, при цьому відповідач зазначив, що виплати грошового забезпечення будуть здійснюватись.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» віл 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
За ч. 6 ст. 9 Закону №2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року №884 (далі - Порядок).
За п. 2, 3 Порядку у цьому Порядку під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби.
За військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Пунктом 4 Порядку встановлено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);
довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);
копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);
копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);
копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Згідно з п. 5 Порядку командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:
подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;
подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;
подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;
з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Пунктом 6 Порядку встановлено, що виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;

військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації):

до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах;

протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

За п. 7 Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Міноборони, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міноборони, Головний орган військового управління Національної гвардії, Адміністрація Держприкордонслужби, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв`язку, Адміністрація Держспецтрансслужби мають право отримувати з державних реєстрів інформацію щодо осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовців, шляхом доступу до таких реєстрів та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу на те, що позивач оскаржувала ненадання відповіді на її заяву від 01.10.2024 року, в якій вона просила здійснювати на її банківський рахунок згідно реквізитів, що додаються до заяви, грошові кошти її батька, а також просила суд відповідача зобов`язати надати таку відповідь (а.с. 51-52).

В ході судового розгляду сама позивач надала до суду 14.04.2025 року відповідь на свою заяву від 01.10.2024 року - лист відповідача від 22.02.2025 року №4607, за змістом якого рішення по суті заяви позивача прийнято. Так, відповідач зазначає, що «виплати будуть здійснюватися на підставі вашої заяви» та просив у позивача банківську картку.

Зважаючи на те, що заяву позивача вже розглянуто, позивач клопотанням від 17.04.2025 року просила змінити предмет та підстави позову на оскарження «бездіяльності відповідача у невиплаті грошового забезпечення», однак ухвалою суду від 22 квітня 2025 року заяву позивача повернуто без розгляду, оскільки мала місце одночасна зміна предмету та підстав позову.

Пунктом 5 Порядку №884 вказано, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У листі відповідача від 22.02.2025 року №4607 позивачу повідомлено, що «нарахування та виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди будуть здійснюватися на підставі вашої заяви та згідно п. 7 …» Порядку.

Суд оцінює ці обставини як такі, що свідчать про прийняття відповідачем згідно п. 5 Порядку рішення щодо виплати грошового забезпечення, про які позивачу повідомлено в письмовій формі листом від 22.02.205 року.

За змістом останніх доводів позивача виплати їй так і не розпочато, з чим вона не погоджується. Водночас, за п. 6 Порядку «виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей».

Отже, вже в ході судового розгляду перестали існувати правовідносини щодо розгляду заяви позивача від 01.10.2024 року про виплату їй належного її батьку грошового забезпечення, адже 22.02.2025 року така заява розглянута, по ній прийнято рішення про здійснення виплат.

Наступні правовідносини стосувались реалізації прийнятого відповідачем рішення щодо здійснення позивачу виплат грошового забезпечення: відповідач просив позивача надати номер банківської картки (а не номер банківського рахунку), який позивачем було надано, після чого виплати позивачу, згідно її позиції, так і не було розпочато.

Водночас, згадані обставини перебувають за межами судового розгляду даної справи, адже на розгляді перебуває спір про бездіяльність щодо розгляду заяви, а в ході розгляду спору заяву розглянуто та прийнято по ній рішення по суті. В свою чергу спір про реалізацію такого рішення (поведінка відповідача щодо здійснення виплат, прийняття ним наказів згідно п. 6 Порядку і тд) має самостійний характер, має інший предмет спору (вже не бездіяльність щодо розгляду заяви, а бездіяльність щодо виплати грошового забезпечення) та підстави виникнення (вже не обставини отримання відповідачем заяви та порядок її розгляду, а обставини нездійснення виплат після рішення про те, що такі виплати будуть здійснюватися, значущість для таких виплат надання банківської картки, а не банківського рахунку, підтвердження факту такого надання і тд).

Згідно ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.03.2025 року у справі №280/3782/24.

За змістом зазначеної норми це право суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.

Окрім того, зазначений принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Верховний Суд неодноразово наголошував на неможливості виходу за межі позовних вимог із порушенням принципу диспозитивності у випадку самостійно обрання правової підстави та предмету позову, оскільки принцип стабільності є визначальним в цьому випадку. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких просять сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.02.2025 року у справі №280/10791/23.

Установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.03.2025 року у справі №160/22026/24.

Вихід за межі позовних вимог зумовить зміну предмету спору, адже з метою захисту порушеного права позивача наразі слід встановити обставини нездійснення відповідачем виплат позивачу після прийняття рішення про їх здійснення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.03.2025 року у справі №320/10272/23.

Узагальнюючи вказане суд повторює, що з направленням відповідачем позивачу листа від 22.02.2025 року №4607 перестав існувати спір, за вирішенням якого позивач звернувся з цим позовом, адже заява позивача розглянута по суті і по ній прийнято рішення про здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення зниклого безвісти. Обставини виконання такого рішення, в разі незгоди з ними позивача, мають самостійний характер та утворюють інший спір, у якого самостійний предмет та підстави, а тому його вирішення можливе виключно шляхом подання нового позову з новим предметом та підставами.

Отже, наразі відсутня "бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на заяву щодо виплати ОСОБА_1 доньки зниклого без вісті військовослужбовця ОСОБА_2 ".

Окремо слід вказати, що така бездіяльність відсутня через те, що відповідач вже здійснив дії, про які просила позивач: "зобов`язати відповідача надати відповідь на заяву щодо виплати ОСОБА_1 доньки зниклого без вісті військовослужбовця ОСОБА_2 ".

Відсутність підстав для зобов`язання відповідача вчинити дії через те, що вони вже вчинені, має значення в наступному аспекті.

Як у пункті 4 частини четвертої статті 5, так і пункті 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України цей спосіб захисту складається з двох частин:

а) констатуючої - суд визнає бездіяльність протиправною і

б) зобов`язуючої - суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію, прийняти рішення

Сама лише констатація протиправності бездіяльності не може ефективно захистити позивача, оскільки у такому разі можливість використання висновків суду може бути невиправдано ускладнене діями або подальшою бездіяльністю органів влади держави-відповідача, їх врахування цілковито залежить від відповідача. Це не сумісно з критеріями ефективності судового захисту.

Отже, визнаючи бездіяльність протиправною, суд повинен в силу закону застосувати і спонукаючий засіб впливу, зобов`язуючи відповідача виправити порушення у спосіб вчинення певної дії.

Аналогічний правовий висновок наявний у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.05.2024 року у справі №580/2259/23.

Тобто, рішенням суду в даній ситуації через зміну її фактичної складової вже не можливо здійснити захист прав позивача щодо розгляду її заяви, оскільки бажаний для позивача стан речей вже настав (її заява розглянута).

При цьому суд повторює, що бажана кінцева мета позивача (отримання виплат, що підтверджено результатом розгляду розглянутої заяви) не може бути досягнута в межах даного спору через межі позовних вимог, які впливають і на межі судового розгляду. Відповідно, в разі незгоди з фактом невиплати відповідного грошового забезпечення позивач має право на звернення до суду з новим позовом, предметом якого вже стане бездіяльність відповідача щодо невиплати коштів.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко