Справа № 580/3171/25
Суддя: Смовж О. Ю.
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 580/3171/25 Провадження №2-а/694/39/25
У Х В А Л А

про повернення справи

28.04.2025 року суддя Звенигородського районного суду Черкаської області Смовж О.Ю., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

встановила:

До Звенигородського районного суду Черкаської області 22 квітня 2025 року за підсудністю відповідно до ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року (суддя Паламар П.Г.) надійшла справа за адміністративним позовом уповноваженого представника ОСОБА_1 адвоката Демиденко Вячеслава Анатолійовича до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

У позові заявлені такі позовні вимоги:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Черкаській області в особі структурного підрозділу Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області щодо відмови у складанні протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, відносно ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ГУ НП в Черкаській області скласти протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відносно ОСОБА_2 .

В обґрунтування ухвали від 28 березня 2025 року Черкаський окружний адміністративний суд, посилаючись на положення статтей 221, 254, 255, 280 КУпАП, зазначив, що зазначений спір належить до юрисдикції Звенигородського районного суду Черкаської області, оскільки суду, який розглядає справу про адміністративне правопорушення належить виключне повноваження щодо встановлення правильності і обґрунтованості складання працівником Національної поліції протоколу про адміністративне правопорушення та підстави адміністративної відповідальності винної особи.

Також зазначено, що суду, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, при розгляді даної справи належить виключне повноваження щодо оцінки доказів, на підставі яких притягується особа до адміністративної відповідальності на відміну від суду, який розглядає спір в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України щодо правомірності дій працівника поліції по оформленню ДТП.

Дослідивши матеріали справи, суддя вважає, що справу належить передати до Черкаського окружного адміністративного суду, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 20 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема пунктом 1, визначено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України визначені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

У частині третій зазначеної статті визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За змістом наведених правових норм спірні правовідносини повинні виникнути в межах оцінки вже прийнятого суб`єктом владних повноважень певного рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, при цьому повноважень суду місцевого загального суду як адміністративного щодо визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання його вчинити певні дії зміст статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачає. Спори, які виникли поза межами наявної адміністративної справи, або не стосуються прийнятого рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, не належать до юрисдикції місцевого загального суду як адміністративного у розумінні КАС України, а тому визначення судової юрисдикції таких спорів та їх розгляд здійснюється в загальному порядку.

У даному випадку в адміністративному позові позивач оскаржує саме бездіяльність суб`єкта владних повноважень ГУ НП в Черкаській області, яка полягає у не складенні уповноваженими особами протоколу про адміністративне правопорушення відносно іншого учасника ДТП, яке сталося 16 січня 2025 року - ОСОБА_2 , та просить зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії. При цьому у справі №694/166/24, на яку послався Черкаській окружний адміністративний суд в ухвалі від 28.03.2025, Звенигородським районним судом Черкаської області винесено постанову від 03.12.2024 за результатами розгляду матеріалу відносно ОСОБА_1 , тобто у справі про притягнення особи до адміністративної відповідальності в порядку КУпАП.

Відтак, мови йдеться про бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язану з належним/неналежним виконанням функцій, зокрема, з фіксації адміністративного правопорушення, а тому, відповідно до частини першої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України, дана справа відноситься до інстанційної юрисдикції місцевого адміністративного суду, тобто Черкаського окружного адміністративного суду.

З урахуванням принципу верховенства права, суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками (п. 36 рішення від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства»). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (п.30 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» від 30.08.2013 року, заява №49069/11).

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції (п.п. 24-25 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 року, заяви №29458/06 і №29465/04).

Відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами, юрисдикція яких поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 30 Кодексу адміністартивного судочинства України спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються. Адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана. Справа, прийнята адміністративним судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому адміністративному суду (частина третя цієї статті).

В аспекті даного питання про недотримання судом першої інстанції положень цієї статті Кодексу суд вважає, що її положення необхідно трактувати і застосовувати не буквально, а системно, у взаємозалежному і взаємообумовленому зв`язку з положеннями, що стосуються функціонування видів підсудності в адміністративному судочинстві.

За загальним визначенням підсудність адміністративних спорів (справ) є правовим інститутом, що містить адміністративно-процесуальні норми, які розмежовують компетенцію щодо розгляду і вирішення адміністративних справ між окремими інституціями судової системи і між адміністративними судами одного інституційного рівня. Визначення компетентного суду для розгляду адміністративної справи провадиться, серед іншого, залежно від предмета публічно-правового спору або його суб`єктного складу, територіальних меж юрисдикції певного суду, функцій при розгляді справи, які виконує певний суд судової системи.

Правила підсудності у своїй сукупності певним чином встановлюють алгоритм обрання компетентного адміністративного суду для розгляду і вирішення конкретної справи. Правильне визначення компетентного суду для розгляду і вирішення адміністративної справи має значення для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення в адміністративній справі.

Процесуальний закон встановлює три різновиди підсудності адміністративних справ: предметну або родову; територіальну або просторову, інстанційну або функціональну.

Як предмет підсудностi розумiють сукупність правил, що визначають, чи розмежовують компетенції судів із розгляду адміністративних справ по першій інстанції залежно від предмета публічно-правового спору або його суб`єктного складу. Територіальна підсудність - це також сукупність правил, що визначають розмежування компетенції адміністративних судів одного рівня щодо розгляду адміністративних справ по першій інстанції залежно від території, на яку поширюється їх діяльність. Своєю чергою, ця підсудність поділяється на такі її види, як загальну, альтернативну, виключну і за зв`язком справ.

Як інстанційну підсудність належить розуміти правила, що визначають розмежування компетенції адміністративних судів при розгляді адміністративних справ.

Стаття 29 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює правила передачі адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого і наводить перелік умов, коли така передача можлива. В основному підставами для передачі справи є чинники, що впливають на дотримання правил територіальної підсудності. Змістовним підтвердженням цьому є використання в нормах цієї статті характерних формулювань, які вказують на цей виді підсудності, як-от «про обов`язок передати справу за місцем проживання (перебування) відповідача» (пункт 1 частини першої цієї статті); або якщо «…справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду» (пункт 2 частини першої цієї статті); або якщо «…суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду» (пункт 3 частини першої цієї статті); чи якщо «…неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи» (пункт 4 частини першої цієї статті); або ліквідовано, або з визначених законом підстав припинено роботу адміністративного суду, який розглядав справу, та однією із сторін у справі є суд, в якому розглядається справа, або суддя цього суду (пункти 5, 6 частини першої цієї статті).

Із приписів частини першої статті 30 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що первинно положення цієї статті спрямовані на недопущення спорів між судами одного інституційного рівня, яким підсудні справи з однаковим предметом спору, і, коли з`являються обставини, що зумовлюють зміну територіальної підсудності. Саме тому, щоб унеможливити пересилання справи з одного суду до іншого з підстави забезпечення дотримання територіальної підсудності, закон встановив заборону. Положення частини другої статті 30 Кодексу адміністративного судочинства України, які відсилають до положень статті 29 цього Кодексу, посилюють правильність думки про те, що передача справ з одного суду до іншого за підсудністю забороняється з підстав територіальної підсудності.

Розгляд судом предметно непідсудної йому справи може призвести до ухвалення незаконного рішення, обмежити право кожного на судовий захист належним судом, позбавити можливості скористатися правом на апеляційне чи касаційне оскарження рішення.

Отож, з наведеного можна підсумувати, що якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ, встановленої статтею 30 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таке рішення суду свідчить про виконання вимог процесуального закону щодо забезпечення дієвості і обов`язковості положень інституту підсудності адміністративних справ і є реалізацією гарантії кожного на розгляд справи судом, встановленим законом.

Таке рішення є виконанням вимог закону.

Зазначеної позиції притримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2019 року у справі 855/364/19, а також Шостий апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 21 березня 2025 року у справі №640/13575/22, які приймає до уваги суд при винесенні даної ухвали.

Окремо слід звернути увагу, що виходячи з загальнодоступної інформації, яку містить ЄДРСР, справи зазначеної категорії є непоодинокими та їх розглядають по суті окружні адміністративні суди.

З огляду на викладене, суддя дійшла висновку, що справа підлягає передачі до Черкаського окружного адміністративного суду.

Керуючись статтями 7, 22, 29, 30, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Адміністративну справу №580/3171/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії передати до Черкаського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України, може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені статтями 294-295, 297 КАС України.

Суддя О.Ю.Смовж