Справа № 500/1135/25
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1135/25

01 травня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Тернопільській області (далі Головне управління), у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік;

зобов`язати Головне управління виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у розмірі місячного грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі Порядок №44).

Позов обґрунтовано тим, що позивач проходив службу в Головному управлінні, з якої звільнений у січні 2025 року та відповідно до наказу відповідача №46-НК/6 від 30.01.2025 знятий з усіх видів забезпечення з 31.01.2025. Позивач звернувся з рапортом від 22.01.2025 до Головного управління з проханням надати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, проте така матеріальна допомога йому не виплачена.

У відповідь на адвокатський запит відповідач повідомив про відсутність кошторисних призначень в межах фонду грошового забезпечення на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а тому вказана допомога не нараховувалася та не виплачувалася.

На переконання представника позивача, надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначено на законодавчому рівні як обов`язкову щорічну виплату, а тому обов`язок щодо її виплати не ставиться в залежність від наявності фінансування.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача в частині виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та з метою відновлення порушених прав позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у строк, встановлений статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У строк, встановлений судом, надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач позов не визнає, посилаючись на пункт 7 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704) який передбачає, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови (а пунктом 3 Постанови надане право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань) здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.

Вважає, що оскільки Головне управління є органом державної влади та фінансується з Державного бюджету України через розпорядників коштів вищого рівня, а саме через Державну службу України з надзвичайних ситуацій (далі - ДСНС України), то за відсутністю коштів, що прямо передбаченні на виплату таких матеріальних допомог у кошторисі для фонду грошового забезпечення, та керуючись Інструкцією про порядок виплати грошовою забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 №623 (далі - Інструкція №623), правомірно відмовило у здійсненні виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 .

Також зазначає, що наказ ДСНС України від 17.01.2025 № НС-61 "Про окремі питання оплати праці керівників територіальних органів та підрозділів цивільного захисту, установ та організацій системи ДСНС та їх заступників у 2025 році" (далі Наказ № НС-61) не вказує на обов`язок виплати, а лише конкретизує розмір такої матеріальної допомоги для керівного складу.

Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю (а.с.20-24).

У відповіді на відзив представник позивача не погоджується з аргументами відповідача. Зауважує, що джерелами виконання, зокрема пункту 4 Наказу № НС-61, є не лише загальний, а й спеціальний фонді державного бюджету, а відповідач вказує лише на відсутність коштів по загальному фонду для виплати матеріальної допомоги, такі видатки можуть переглядатися. Той факт, що станом на 06.03.2025 працівникам ДСНС ще не було виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань не може підтверджувати відсутність фінансування за таким призначенням, адже жодних законодавчих обмежень щодо періоду виплати спірної матеріальної допомоги немає. Позовні вимоги просить задовольнити повністю (а.с.36-37).

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 відповідно до наказу ДСНС України від 06.04.2021 №106 "Про кадрові питання" призначений на посаду першого заступника начальника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області (а.с.28) та відповідно до наказу ДСНС України від 22.01.2025 № 54 "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнений зі служби цивільного захисту за підпунктом 3 пункту 176 (за станом здоров`я) на підставі довідки Центральною лікарсько-експертною комісією від 21.01.2025 (а.с.11 зворот, 29).

Згідно з наказом Головного управління ДСНС України у Тернопільській області від 30.01.2025 № 46-НК/64 "Про кадрові питання" ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Головного управління та знято з усіх видів грошового забезпечення з 31.01.2025 (а.с.9, 30-32).

Отож позивач 22.01.2025 звільнений зі служби цивільного захисту, а з 31.01.2025 виключений зі списків особового складу Головного управління та знятий з усіх видів грошового забезпечення.

У день видачі наказу ДСНС України про звільнення позивача зі служби цивільного захисту, 22.01.2025, він звернувся з рапортом до тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління з проханням надати йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (а.с.14). За результатами розгляду такого рапорту відповідачем не здійснено виплат та не надано жодних відповідей.

Представником позивача надісланий адвокатський запит до Головного управління з метою отримання інформації щодо підстав невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. У відповіді №64 0001-877/64 15 від 16.02.2025 Головне управління повідомило заявника, що у зв`язку з відсутністю кошторисних призначень в межах фонду грошового забезпечення на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, остання не була нарахована і не виплачена ОСОБА_1 (а.с.13).

Не погодившись із такою бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 101 Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Відповідно до статті 115 КЦЗ України держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів та підрозділів цивільного захисту і членів їхніх сімей відповідно до Конституції України, цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Приписами статті 125 КЦЗ України визначено, що держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків. Порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Постанови № 704 передбачено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі державні органи).

Підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704 надане право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, зокрема надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

За змістом пункту 7 Постанови № 704 видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.

Відповідно до пункту 3 Постанови № 704 та з метою визначення умов та розмірів виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 №623 затверджена Інструкція про порядок виплати грошовою забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту.

Відповідно до пункту 1 розділу XXIX Інструкції № 623 особам рядового і начальницького складу за рішенням керівника (начальника) органу управління (підрозділу) в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі органу управління (підрозділу), один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Підставами для виплати особам рядового і начальницького складу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є їх рапорт про надання зазначеної матеріальної допомоги та відповідний наказ керівника органу управління (підрозділу) на здійснення виплати зазначеної матеріальної допомоги (пункт 2 XXIX Інструкції № 623).

Отже, з системного аналізу наведених норм права вбачається, що допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення і входить до його складу, її виплата здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.

З наданих відповідачем документів вбачається, станом на 06.03.2025 жодному співробітнику служби цивільного захисту Головного управління допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2025рік не надавалася (а.с.27). У розрахунку коштів для виплати грошового забезпечення на 2025 рік по загальному фонду по апарату Головного управління (кошторисні призначення по коду 1006280) відсутні кошти на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (а.с.33-34). Даний розрахунок передбачає кошти лише для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідач пояснює невиплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань саме відсутністю коштів (бюджетних асигнувань), що прямо передбачені на виплату такої допомоги.

Натомість представник позивача наполягає на тому, що оскільки матеріальна допомога є складовою грошового забезпечення, то не може бути такого, щоб на її виплату не було бюджетних асигнувань, і це можуть бути не лише кошти загального фонду, а й спеціального.

Отож суд має надати відповідь на питання щодо виплати співробітнику служби цивільного захисту матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань через призму бюджетних асигнувань, які виділенні для виплати грошового забезпечення цього органу.

Питання виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за відсутності бюджетних асигнувань було предметом розгляду Верховного Суду у справі №620/17864/21 за позовом колишнього співробітника поліції до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про зобов`язання виплатити, серед іншого, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. У даному випадку хоч мова йде й про різних суб`єктів владних повноважень, які виплачують таку допомогу, проте і нашому випадку, і у випадку з виплатою допомоги поліцейським, видатки, пов`язані з реалізацією постанов, які передбачають виплату матеріальної допомоги, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання відповідного державного органу. Отже, суд враховує загальні підходи суду касаційної інстанції щодо вирішення питання щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) на підставі відповідного рапорту через призму бюджетних асигнувань, які виділені відповідному органу на виплату грошового забезпечення.

Так Верховний Суд, зазначив, що «… колегія суддів має передусім застерегти, що не заперечує того, що матеріальна допомога входить до грошового забезпечення і має одноразовий характер. Та це ще не означає, що орган поліції завжди має чи повинен мати достатньо бюджетних асигнувань на її (щорічну) виплату поліцейським, коли ті на власний розсуд вважатимуть за можливе подати відповідний рапорт. Текстуальний виклад пункту 13 Порядку № 260 [Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністра внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260] дає підстави вважати, що виплата матеріальної допомоги не є обов`язкова, як-то, приміром, посадовий оклад чи щомісячні додаткові види грошового забезпечення. На таку саму думку наводять і приписи пунктів 4, 6 Постанови № 988 [постанова Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції»], які написані вище [За змістом пункту 4 Постанови № 988 керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надається право: 3) надавати поліцейським один раз на рік: матеріальну допомогу для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення. Згідно з пунктом 6 Постанови № 988 видатки, пов`язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання Національної поліції].

З цього розуміється також, що можуть виникати ситуації, коли обсяг бюджетних асигнувань, які виділені на утримання поліцейських (у певному році), зокрема на їхнє грошове забезпечення, дозволяє - щонайменше протягом певного періоду - виконувати тільки зобов`язання щодо виплати обов`язкових складових грошового забезпечення поліцейського й тут якраз буде доречно мовити про неприйнятність аргументів [органу поліції] - якщо б такі були - про відсутність/недостатність бюджетних коштів як підстави для їх невиплати чи виплати не у повному обсязі.

Тож можливість отримати матеріальну допомогу, що в цьому випадку має означати як право поліцейського претендувати на неї (шляхом подання рапорту), так і пов`язаний з цим обов`язок керівника органу поліції визначити її розмір (відповідно до пункту 13 Порядку № 260), усе ж залежить від обсягу бюджетних асигнувань на виплату грошового забезпечення поліцейським, принаймні на певний період року.

З цих міркувань колегія суддів поділяє висновки судів першої і апеляційної інстанцій про те, що подання поліцейським рапорту про виплату матеріальної допомоги, що є необхідною (але не достатньою) для цього умовою, ще не створює для керівника органу поліції обов`язку її виплатити, якщо для цього немає відповідних бюджетних коштів. Тут варто зауважити також, що взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань, а також нецільове використання бюджетних коштів є порушенням бюджетного законодавства (учасником бюджетного процесу), за яке Бюджетний кодекс України передбачає заходи впливу (стаття 117). .

Під час вирішення спору про (не)правомірність відмови органу поліції виплатити поліцейському матеріальну допомогу за його рапортом потрібно зважати не стільки на процес формування бюджету на утримання Національної поліції, а радше з`ясувати причини цієї відмови. Якщо бюджетних асигнувань, виділених на утримання поліцейських, на час подання відповідного рапорту [поліцейським] було недостатньо для виплати матеріальної допомоги, то немає підстав вважати, що орган поліції діяв неправомірно, коли відмовив поліцейському у виплаті цієї допомоги».

Повертаючись до правовідносин у цій справі, суд ще раз вказує, що у даному випадку він застосовує лише загальний підхід, викладений Верховним Судом до розгляду справ про виплату матеріальної допомоги суб`єктом владних повноважень у разі відсутності бюджетних призначень.

У цій справі підставою для відмови ОСОБА_1 у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме відсутність станом на січень 2025 року бюджетних призначень для виплати такої матеріальної допомоги співробітникам служби цивільного захисту.

При цьому, видатки пов`язані з реалізацією Постанови № 704, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, і відповідно керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надається право надавати один раз на рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відсутність бюджетних асигнувань на час подання позивачем рапорту про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не свідчить про обов`язок відповідача провести таку виплату.

Отож такі обставини свідчать про правомірність дій Головного управління щодо невиплати у січні 2025 року ОСОБА_1 на підставі його рапорта, поданого у день звільнення зі служби, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Щодо посилань учасників справи пункту 4 Наказу ДСНС України № НС-61 «Про окремі питання оплати праці керівників територіальних органів та підрозділів цивільного захисту, установ та організацій системи ДСНС та їх заступників у 2025 році», то такий визначає лише розміри виплати у 2025 році допомоги для вирішення соціально-побутових питань зокрема, особам начальницького складу у розмірі місячного грошового забезпечення. При цьому пункт 5 цього Наказу вказує на виплату грошового забезпечення керівникам територіальних органів цивільного захисту та їх заступникам в межах фонду оплати праці, затвердженому в загальному та спеціальному фондах бюджету, або власних доходів, отриманих від провадження господарської діяльності.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки позов не підлягає задоволенню, то відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Тернопільській області (вулиця Лесі Українки, 6, місто Тернопіль, 46011, ідентифікаційний код юридичної особи в ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений та підписаний 01 травня 2025 року.

Суддя Чепенюк О.В.