Справа № 742/801/25
Суддя: Ільченко О. І.
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/742/16/25
Єдиний унікальний № 742/801/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року місто Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого - судді Ільченка О.І., за участю секретаря судового засідання Голушко Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом представниці ОСОБА_1 адвокатки Дудка Олени Вікторівни до ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Адвокатка Дудка О.В. звернулася до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якому просила скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_2 , № 47 від 23.12.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП, провадження у справі закрити.

Позов мотивований тим, що постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_3 , № 47 від 23.12.2024, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП, а саме: за відмову від проходження ВЛК для встановлення ступеню придатності до військової служби, за направленням № 567 від 18.12.2024, у зв`язку з чим на Позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн. Оскаржувана постанова прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП та є необгрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, що є підставою для її скасування із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП - за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 210-1 КУпАП.

Позов мотивований тим, що дійсно 18.12.2024 ОСОБА_1 був доставлений до Чернігівського обласного мобілізаційного центру, працівники центру сказали, що йому необхідно пройти ВЛК. Так, як він має проблеми зі здоров`ям він зазначив, що йому потрібно зібрати відповідні медичні документи, проте, працівники центру комплектування не реагували на його прохання та через деякий час повідомили, що ніби то він відмовляюся від проходження медичного огляду. ОСОБА_1 наполягав, що не відмовляюся проходити ВЛК і пройде її, але після того як зебру всі відповідні документи. Після фактично безпідставного та незаконного «затримання», оскільки він перебував на території Чернігівського обласного мобілізаційного центру до 15.00 год. 18.12.2024 його відпустили. Проте, не повідомляли, що відносно нього складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності, про час та дату розгляду такого протоколу також не повідомляли, повісток про виклик з метою участі в розгляді адміністративної справи не вручали. Засобами поштового зв`язку позивач також постанову не отримував, що може бути пов`язане з тим, що відповідачем вже навіть у самій Постанові зазначена адреса ОСОБА_1 без зазначення кватири проживання, а тільки будинку. Фактично він дізнався про притягнення його до адміністративної відповідальності тільки з матеріалів виконавчого провадження 28.01.2025 року.

03.03.2025 до суду надійшов відзив від начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте такий був не підписаний.

07.03.2025 до суду повторно надійшов відзив від начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Посилається на те, що протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 був складений у його присутності, останній тричі в ньому поставив свій підпис. ОСОБА_1 виписана Повістка від 18.12.2024 № 12/0179, про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 19.12.2024 о 09:00, на якій Позивач також поставив свій підпис, але так і не прибув. Тому твердження Позивача про його відсутність під час складання Протоколу та необізнаність його з Протоколом і про невручення йому повістки - суперечать фактичним обставинам справи. Позивач був доставлений поліцією до ТЦК так як він перебуває у розшуку, оскільки не прибув за викликом (повістка) до ТЦК та СП, що підтверджується Обліковою карткою військовозобов`язаного. Останній проігнорував повістку в ТЦК та СП, а коли його розшукали, почав розповідати про відсутність медичної документації на руках. При цьому у Позивача була можливість взяти всі необхідні медичні документи та добровільно з`явитися за повісткою до ТЦК та СП і пройти ВЛК зі своїми медичними документами, але Позивач натомість вирішив проігнорувати повістку та не проходити ВЛК в добровільному порядку зі своїми медичними документами, чекаючи поки його розшукає поліція. Відсутність медичних документів або їх не врахування під час ВЛК - це підстава для оскарження результатів ВЛК, а не підстава для відмови від ВЛК та свідомого порушення законодавства про мобілізацію. Позивач досі не пройшов ВЛК, хоча з дати протоколу (18.12.2024) пройшло більше двох місяців. Це спростовує аргументи Позову про його намір нібито лише відтермінувати ВЛК, а не повної відмови від неї. Під час перебування Позивача в приміщенні ОЦМ, 18.12.2024 йому виписана та вручена під підпис Повістка про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 19.12.2024. Але Позивач так і не з`явився, тому всі твердження Позивача про намір пройти ВЛК, але пізніше та з медичними документами - не відповідають фактичним обставинам справи, адже такі заяви суперечать діям Позивача по ухиленню від ВЛК та від явки до Відповідача і після 18.12.2024.

07.03.2025 на електронну адресу суду від представника позивача Дудки О.В. надійшла відповідь на відзив, у якій остання просить визнати постанову №47 від 23.12.2024 протиправною та скасувати її, оскільки вона прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП та є необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

17.03.2025 на електронну адресу суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просять відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно є відокремленим структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_5 та не є юридичною особою, однак в той же час він є суб`єктом владних повноважень в розумінні п.7 ч. 1 ст. 4 КАСУ. Ппозивач не оскаржував постанову № 47 від 23.12.2024 про накладання на нього адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 до вищестоящого органу ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) в порядку статті 288 КУпАП, а отже ІНФОРМАЦІЯ_6 не міг знати про прийняті рішення відносно ОСОБА_1 , а також що даний позов пред`явлений до неналежного відповідача.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, протее остання подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю.

Представники ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 у судове засідання не з`явилися також, проте попередньо просили слухати справу у їх відсутності, у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За нормою п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 винесена постанова №47 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 , якою накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 гривень.

З вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 18.12.2024 відмовився проходити ВЛК для встановлення ступеня придатності до проходження військової служби, чим порушив абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. З ст. 210- 1 КУАП.

Дане правопорушення підтверджується направленням ОСОБА_1 на ВЛК від 18.12.2024 за № 567, журналом реєстрації направлень на ВЛК та протоколом від 18.12.2024 за №47 з підписами самого ОСОБА_1 , у якому містяться роз`яснення ОСОБА_1 ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, а також, повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 23.12.2024. Повісткою від 18.12.2024 за № 12/0179, про необхідність прибуття останнього до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 19.12.2024 з його підписом та обліковою карткою Позивача про його розшук з 03.12.2024 (а.с. 71-74).

З вище наведеного вбачається, що позивач тричі ставив свій підпис у вище наведених документах і був обізнаний про їх наявність та виклик на 23.12.2024. Також зазначив, що «з собою не має жодної медичної книжки, справки, щоб повністю пройти ВЛК. Не згоден». Тобто з наведеного беззаперечно вбачається про обізнаність позивача про складання щощо нього відповідних документів.

Правовідносини, що склалися між сторонами стосуються притягнення до адміністративної відповідальності громадян за порушення законодавства про проходження військової служби, мобілізації та військового обліку.

Зазначені правовідносини регулюються наступними правовими нормами.

За приписами статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За змістом статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як визначено ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

За приписами частини першої статті 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи; давати пояснення, подавати докази; заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Приписами ст. 278 КУпАП унормовано, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до положень КУпАП вищевказані обставини встановлюються на підставі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 210-1 КУпАП України адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП України передбачена відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднене Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022в Україні введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.7 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).

У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ від 30 грудня 2022 р. № 1487 (додаток 2 до Порядку), призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до п. 21 Порядку № 560 резервісти та військовозобов`язані під час мобілізації повинні прибути за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.

Пунктом 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2024 року № 560 (далі Порядок), належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою прийняття спірної постанови № 47 від 23.12.2024 стала неявка позивача ОСОБА_1 за викликом у строк, зазначений в повістці від 18.12.2024 року № 12/0179, яка була йому вручена під особистий підпис та де він зазначив, що не згоден. Проте у зазначений час так і не прибув (а.с.71).

Враховуючи вищевикладене, твердження ОСОБА_1 у позовній заяві про відсутність його під час складання Протоколу, про необізнаність з Протоколом та про невручення йому повістки - суперечать фактичним обставинам справи, що підтверджується копіями Протоколу та Повістки.

При складанні протоколу про адміністративне правопорушення позивач був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, права передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП були роз`яснені позивачу, про що останній безпосередньо зазначив у протоколі. Таким чином, позивач не був позбавлений можливості бути присутнім під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, заявляти клопотання, надавати докази, у тому числі щодо поважності причин його нез`явлення за викликом до відповідача.

Враховуючи вимоги п. 41 Порядку, суд дійшов до висновку, що у відповідача під час складання протоколу та винесення спірної постанови були належні підстави вважати, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 належним чином оповіщений про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 , не з`явився до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у встановлений строк, для подальшого забезпечення відповідачем виконання вимог статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Таким чином, постанова №47 від 23.12.2025 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відповідає вимогам ст. 283 КУпАП.

Розмір накладеного адміністративного стягнення відповідає санкції ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Відтак, постановляючи оскаржувану постанову, відповідач діяв правомірно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України, а оскаржувана постанова є обґрунтована, тобто прийнята з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Доводи позивача у позовній заяві не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Проте варто зазначити, що позивачем обрано неналежного відповідача,

визначення терміну суб`єкта владних повноважень визначено в п. 7 ч. 1 ст. 4 КАСУ, а саме: суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Положення «Про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки» що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154, (далі - Постанова №154 ) районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, областей, м. Києва підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки області, мм. Києва, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Абз. 1 п. 1 Постанови № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Отже, ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно є відокремленим структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_5 та не є юридичною особою, однак в той же час він є суб`єктом владних повноважень в розумінні п.7 ч. 1 ст. 4 КАСУ.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 про визнання протиправною та скасування постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 не може бути задоволено з підстав пред`явлення до неналежного відповідача.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 742/2298/17 від 17 вересня 2020 року, згідно з яким, належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення є орган, який таке стягнення застосував, а не конкретна посадова особа вказаного органу.

Згідно із приписами ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

Згідно ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає серед іншого рішення про скасування постанови і закриття справи.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_5 залишивши оскаржувану постанову без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Положенням ч. 1 ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст.12, 72, 90, 241, 243, 286, 293, 295 КАС України,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову представниці ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) адвокатки Дудка Олени Вікторівни (м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, оф. 301) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , електронна адреса: АДРЕСА_2 ) та ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ) про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення- відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.04.2025.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Суддя Олександр ІЛЬЧЕНКО