Справа № 240/8520/24
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8520/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Г.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

30 квітня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Смілянця Е. С. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2024 року позивач, - ОСОБА_1 , звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.03.2024 щодо відмови у призначенні їй пенсії.

Також, позивач просила зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 3 категорії, починаючи з 19.01.2024.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі (зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 3 категорії, починаючи з 19.01.2024), посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим облдержадміністрацією 20.06.1997.

Призначення та виплата пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені ст.55 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивач 18.03.2024, після досягнення 55-річного віку, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області із заявою щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно зі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від ГУ ПФУ в Житомирській області позивача повідомлено про рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 25.03.2024 №60, яким відмовлено у призначенні їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки документально не підтверджено 3 роки постійного проживання (роботи) станом на 01.01.1993 на території зони гарантованого добровільного відселення та відсутній необхідний страховий стаж.

Позивач, вважаючи таке рішення протиправним, звернулася до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач у позовній заяві вказує, що підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи за трудовою книжкою НОМЕР_2 від 03.07.1989 слугувало те, що на титульній сторінці ім`я позивача зазначено " ОСОБА_2 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_2 ".

Суд першої інстанції звернув увагу, що аналіз змісту зазначених документів свідчить про відмінність написанням імені позивача в українській та російській транскрипції, а отже вказана трудова книжка належить саме позивачу.

Суд першої інстанції зазначив, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, або правильності записів прізвища у відповідних документах. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Помилковість в написанні імені позивача у відповідних документах не може бути підставою для незарахування певного періоду роботи до трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення і належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

В частині призначення пенсії суд першої інстанції зазначив, що умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені ст.55 Закону №796-ХІІ.

Згідно довідки Жубровицького старостинського округу №572 від 08.03.2024 позивачка проживала без реєстрації з 26.04.1986 по 01.09.1987 та з 29.07.1989 по теперішній час у с.Жубровичі Коростенського (Олевського) району Житомирської області. Вказаний населений пункт відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (ІІІ категорія) внаслідок аварії на ЧАЕС.

Щодо доводів відповідачів про те, що довідка від 15.03.2024 №614, видана Олевською міською радою Жубровицьким старостинським округом, не підтверджує факт постійного проживання позивачки з 26.04.1986 по 01.09.1987, з 29.07.1989 по теперішній час у зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки згідно записів у трудовій книжці спростовується інформація про постійне проживання позивача у період з 30.06.1989, слід зазначити таке.

У спірних правовідносинах для визначення права позивача на застосування положень статті 55 Закону №796-XII необхідна умова - проживання (робота) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років.

При цьому, згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_2 від 03.07.1989, ОСОБА_1 працювала у м.Комунарськ (Алчевськ) Луганської області: з 30.06.1989 по 14.07.1994 на ОРС Комунарському металургійному комбінаті, а з 20.10.1994 по 09.10.1995 на Алчевському металургійному комбінаті, що нею в позовній заяві визнається.

Враховуючи це, суд першої інстанції погодився з доводами відповідачів про незарахування до періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом по довідці №614 від 15.03.2024, оскільки трудовою книжкою достеменно підтверджено, що у цей час позивач працювала в м.Алчевськ Луганської області, тобто у населеному пункті, який знаходиться досить далеко поза межами с.Жубровичі Коростенського (Олевського) району Житомирської області та не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Суд першої інстанції зауважив, що однією з обов`язкових умов для призначення пенсії на умовах статті 55 Закону №796 є досягнення особою відповідного віку.

Позивачці, яка досягла на момент звернення із заявою про призначення пенсії віку 54 роки, пенсія може бути призначена у разі наявності підстав для зниження віку на 6 років.

У свою чергу, для зниження пенсійного віку на 6 років позивачу, в першу чергу, необхідно підтвердити факт проживання (роботи, навчання, служби) у зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 01.01.1993 не менше 3 років. Тоді зниження пенсійного віку на 3 роки (початкова величина) є можливим у зв`язку із проживанням у зоні гарантованого добровільного відселення у випадку позивача з 26.04.1986 по 31.07.1986, а ще на 3 роки - за період постійного проживання (роботи, навчання, служби) протягом шести років (кожних 2 роки проживання зараховуються за рік зниження віку).

Оскільки наданими доказами не підтверджено постійне проживання (роботи, навчання, служби) позивача у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) упродовж не менше 3 років станом на 01.01.1993, тому підстави для застосування до позивача положень статті 55 Закону № 796-XII щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відсутні.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення від 25.03.2024 №60 необхідно відмовити. З цієї ж підстави не підлягає задоволенню похідна позовна вимога про зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області призначити позивачеві пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XIІ.

Під час розгляду справи відповідачами доведено правомірність своїх дій, а тому суд першої інстанції вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивачки права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону №796-XII.

Згідно з положеннями статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.

Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Закон №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання роботи, але не більше 6 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.

Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.

Вказані висновки відповідають позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі №240/6201/23.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням від 20.06.1997 серії НОМЕР_1 .

Згідно з п.2, 3 ч.1 ст.11 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС) передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій.

Особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років;

Відповідно до ч.3 пункту 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року №501 (далі - Порядок №501), потерпілим від Чернобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на теріторіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Тобто, надаючи оцінку викладеному, колегія суддів вважає, що видавши позивачу посвідчення серії Б категорії 3, держава визнала та підтвердила факт того, що позивач станом на 1 січня 1993 прожила у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Отже, наявність у позивача посвідчення громадянки, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1990 роках, підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (в редакції чинній на момент видачі позивачці посвідчення).

Крім того, як свідчить довідка Жубровицького старостинського округу №572 від 08.03.2024 позивачка проживала без реєстрації з 26.04.1986 по 01.09.1987 та з 29.07.1989 по теперішній час у с.Жубровичі Коростенського (Олевського) району Житомирської області. Вказаний населений пункт відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (ІІІ категорія) внаслідок аварії на ЧАЕС.

Також, як зазначив пенсійний фонд, йому була надана довідка від 15.03.2024 №614, видана Олевською міською радою Жубровицьким старостинським округом, в якій вказано, що особа була зареєстрована та постійно проживала з 26.04.1986 по 01.09.1987, з 29.07.1989 по теперішній час на території зони гарантованого добровільного відселення, а саме в с.Жубровичі Коростенського (Олевського) району Житомирської області (довідка відсутня в матеріалах справи).

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи наявна трудова книжка ОСОБА_1 НОМЕР_2 від 03.07.1989 (а.с.14-15) згідно якої, позивач у період:

- з 01.09.1987 по 29.06.1989 навчалась в навчальному закладі м.Комунарськ (диплом серії НОМЕР_3 );

- з 30.06.1989 по 14.07.1994 працювала на ОРС Комунарському металургійному комбінаті кондитером 3 розряду;

- з 20.10.1994 по 09.10.1995 працювала на Алчевському металургійному комбінаті санітаркою.

В свою чергу, пенсійними органом не зараховано період з 29.07.1989 по теперішній час.

З урахуванням вказаного (доводів позивача, відповідача та матеріалів справи), колегія суддів дійшла висновку, що позивач постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення:

- з моменту аварії по 31.07.1986;

- з моменту аварії по 01.09.1987;

- з 10.10.1995 по теперішній час.

Тобто, в межах абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII можна встановити проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення 1 рік 4 місяці 6 днів, що є недостатнім, оскільки для зменшення пенсійного віку має бути факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.

З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням вказаного позивач в межах ст.55 Закону №796-ХІІ не має право на зменшення пенсійного віку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.

Щодо доводів апелянта в частині зарахування страхового стажу та зазначення на титульній сторінці трудової книжки ім`я позивача " ОСОБА_2 ", що не відповідає паспортним даним - " ОСОБА_2 ", колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що помилковість в написанні імені позивача у відповідних документах не може бути підставою для незарахування певного періоду роботи до трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення і належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Проте, в межах заявленого предмету позову, суд не в змозі задовольнити позов в цій частині, оскільки позивачем визначено спосіб захисту саме визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.03.2024 щодо відмови у призначенні їй пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 3 категорії, починаючи з 19.01.2024.

Відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

В свою чергу, вимоги про зарахування стажу позивачем в адміністративному позові не визначалось, а тому і для їх задоволення відсутні підстави.

Згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суду з прав людини у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Смілянець Е. С. Полотнянко Ю.П.