Справа № 300/5158/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5158/24 пров. № А/857/28475/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Обрізко І.М.

Сеник Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року (головуючий суддя Главач І.А.) ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м.Івано-Франківськ, у справі №300/5158/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

01 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шевченко Наталія Павлівна, звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі -Управління 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі -Управління 2) в якому просив: визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №15 від 09.01.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» згідно поданої ним заяви про призначення пенсії від 02.01.2024; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 19.11.2023 наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням до страхового стажу періодів роботи в рф: з 02.12.2009 по 22.04.2010, з 20.05.2010 по 20.12.2010, 03.02.2011 по 12.08.2011, з 30.08.2011 по 15.12.2011, з 17.01.2012 по 13.03.2012, з 16.03.2012 по 24.02.2013, з 25.03.2013 по 12.02.2014, з 06.03.2014 по 13.01.2015, з 23.03.2015 по 29.06.2015, з 12.04.2016 по 22.12.2016.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №15 від 09.01.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» згідно поданої ним заяви про призначення пенсії від 02.01.2024; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 19.11.2023 наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням до страхового стажу періодів роботи в рф: з 02.12.2009 по 22.04.2010, з 20.05.2010 по 20.12.2010, 03.02.2011 по 12.08.2011, з 30.08.2011 по 15.12.2011, з 17.01.2012 по 13.03.2012, з 16.03.2012 по 24.02.2013, з 25.03.2013 по 12.02.2014, з 06.03.2014 по 13.01.2015, з 23.03.2015 по 29.06.2015, з 12.04.2016 по 22.12.2016. В решті позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV, адже обмежуючи пунктом 2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права. Суд першої інстанції зазначив, що стаж, набутий на території будь- якої з держав-учасниць Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення», та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. Водночас, обчислення стажу та заробітної плати здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають. Щодо питання про визначення відповідача, який має виконувати рішення зобов`язального характеру, то суд першої інстанції дійшов до висновку що дії зобов`язального характеру щодо здійснення перерахунку пенсії позивача має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про такий перерахунок, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року та в позові відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що пунктом 21 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) зазначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VII, тобто станом на 11.10.2017, мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсій за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначає, що до пенсії за вислугу років зараховується стаж роботи до 11 жовтня 2017 року, тобто на дату набуття чинності Законом № 1788 в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VII. Звертає увагу апеляційного суду на те, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії, у позивача спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (обчислений станом на 11.10.2017) становив 13 років 9 місяців 10 днів, а страховий стаж роботи 26 років 10 місяців. Фактично, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи. Щодо страхового стажу позивача в рф апелянт вказує, що як законодавством України так і законодавством російської федерації передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до Пенсійного фонду тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність. Апелянт вказує, що належним способом захисту права позивача є зобов`язання Головного управління повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років, а не зобов`язання призначити даний вид пенсії.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив про законність судового рішення та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнувши 55-річного віку, 02.01.2024 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою та необхідним пакетом документів про призначення пенсії за вислугу років згідно пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Головного управління в Хмельницькій області 09.01.2024 №15 відмовлено позивачу в призначенні пенсії за вислугою років, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи станом на 11.10.2017. Так, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у рішенні визначено страховий стаж у розмірі 26 років 10 місяців 20 днів (з них станом на 11.10.2017 24 роки 4 місяці 1 день), спеціальний стаж визначений пунктом «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становить 13 років 9 місяців 10 днів станом на 11.10.2017 (тривалість спеціального стажу позивачем не оскаржується, позаяк є достатнім для призначення пенсії). За результатами розгляду доданих документів до страхового стажу не зараховано: періоди з 02.12.2009 по 22.04.2010, з 20.05.2010 по 15.12.2011, з 17.01.2012 по 13.03.2012, з 25.03.2013 по 12.02.2014, з 06.03.2014 по 13.01.2015, з 23.03.2015 по 29.06.2015, з 12.04.2016 по 22.12.2016, оскільки організація знаходиться на території російської федерації. До спеціального стажу не зараховано період з 01.02.2001 по 30.04.2005, оскільки ЗАТ «Лукор» ліквідоване 28.12.2019, а в архівній довідці від 25.10.2023 №01.7-01/1176 відсутня інформація про безпосереднє здійснення організації перевезень і забезпечення безпеки руху на залізничному транспорті та метрополітенах (не оспорюється).

Вважаючи таке рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частин 1, 4 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до ст.24 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII) право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих у технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом №1058-IV діяв Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Статтею 56 Закону №1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру її тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю (частини 1, 2).

Згідно з пунктом а) частини 3 статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Водночас, статтю 13 Закону №1788-XII рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, у статті 13 Закону №1788 до внесення змін Законом №213 було встановлено такий пенсійний вік: у пунктах «б» - «з» для чоловіків 55 років, для жінок 50 років.

У Законі №1788 зі змінами, внесеними Законом №213, збережено вказану пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок. У частині першій статті 13 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213, встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у пункті «а» 50 років (на 10 років менше, ніж загальний пенсійний вік), у пунктах «б» - «з» 55 років (на 5 років менше, ніж загальний пенсійний вік).

Таким чином, статтею 13 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213, передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених у цих нормах.

Відповідно до пункту 4.4 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, перевіряючи статтю 13, частину 2 статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України зазначив, що згідно зі статтею 13, частиною 2 статті 14, пунктами «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону №213-VIII змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.

Таким чином стаття 13, частина 2 статті 14, пункт «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині 1 статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Норми Закону №1788-XII підлягають застосуванню у випадках, коли особа набула право на пенсію до 2004 року або якщо інші закони прямо гарантують обчислення пенсії саме за цим Законом. Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 захищає такі ситуації від ретроспективних змін, що погіршують стан особи.

Норми Законів № 1788-ХІІ та № 1058-IV регулюють одне і те ж коло відносин, явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України»). Оскільки у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи (такий правовий висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а), тому застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, а не Закону № 1058-IV.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, повний спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 за вислугу років (понад необхідних 12 років 6 місяців) 13 років 9 місяців 10 днів зароблений до 11.10.2017 - до дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» та підтверджений Управлінням 2; загальний стаж роботи позивача на 11.10.2017 становив більше 25 років, передбачених пунктом «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», хоча Управлінням 2 визнано лише 24 роки 4 місяці 1 день.

Щодо доводів апелянта про не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи в рф: з 02.12.2009 по 22.04.2010, з 20.05.2010 по 20.12.2010, 03.02.2011 по 12.08.2011, з 30.08.2011 по 15.12.2011, з 17.01.2012 по 13.03.2012, з 16.03.2012 по 24.02.2013, з 25.03.2013 по 12.02.2014, з 06.03.2014 по 13.01.2015, з 23.03.2015 по 29.06.2015, з 12.04.2016 по 22.12.2016, оскільки з 01 січня 2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Так, стаття 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Водночас, колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» прийнято рішення про вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ст.13 Угоди від 13.03.1992, кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Разом з тим, ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Згідно з ч.1 ст.25 Закону України «Про міжнародні договори України», припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.

Та більше, право позивача на врахування довідок для перерахунку пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування документів з російської федерації.

Статтею 62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом пунктів 1 - 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як встановлено судом першої інстанції, в трудовій книжці позивача наявні усі необхідні записи про його роботу у спірні періоди.

Записи виконані без перекреслень, виправлень, чітким правописом російською мовою, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і засвідчені підписом уповноваженої особи та печаткою роботодавця, а тому є такими, що внесені у відповідності до норм як українського, так і російського законодавства, на території якого відбувалася трудова діяльність. страховий стаж позивача в рф, додатково до записів у трудовій книжці, підтверджується: дозволами (патентами) на роботу за період 2009-2017 роки.

Суд апеляційної інстанції враховує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вирішуючи даний спір правильно визнав протиправним та скасував рішення пенсійного органу про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» згідно поданої ним заяви про призначення пенсії від 02.01.2024 та призначивши ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 19.11.2023 наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням до страхового стажу періодів роботи в рф: з 02.12.2009 по 22.04.2010, з 20.05.2010 по 20.12.2010, 03.02.2011 по 12.08.2011, з 30.08.2011 по 15.12.2011, з 17.01.2012 по 13.03.2012, з 16.03.2012 по 24.02.2013, з 25.03.2013 по 12.02.2014, з 06.03.2014 по 13.01.2015, з 23.03.2015 по 29.06.2015, з 12.04.2016 по 22.12.2016, проте зробивши правильні висновки враховуючи приписи законодавства щодо принципу екстериторіальності при вирішенні даного спору, в резолютивній частині судового рішення неправильно вказав орган, який має усунути наслідки допущених протиправних дій.

Так, Згідно частини першої статті 44 Закону № 1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі - Постанова правління ПФУ № 25-1).

Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови правління ПФУ № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.

Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналізуючи зазначені норми Порядку № 22-1, суд апеляційної інстанції зазначає, що:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Отже, суд апеляційної інстанції зауважує, що вимоги про зарахування спірного стажу та призначення пенсії за віком на пільгових умовах були заявлені позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області України, проте за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області вирішувало подану заяву з документами, приймало рішення, яке судом визнано протиправним, а відтак судом першої інстанції помилково вчинення дій зобов`язального характеру покладено на Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області України в області.

Отже, з огляду на приписи п. п. 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 та вимог ст.9 КАС України, належним відповідачем у спірних правовідносинах щодо зарахування спірних періодів до страхового стажу та призначення ОСОБА_1 з 19.11.2023 пенсії за віком на пільгових умовах є Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області, яке як структурний підрозділ ПФ України визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про зарахування до страхового стажу спірних періодів і призначення пенсії та прийняв рішення про відмову у здійснені такого.

За вище встановлених судом обставин рішення суду зобов`язального характеру щодо Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про призначення пенсії позивачу не є втручанням у дискрецію такого органу.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції задовольняючи частково позов, неповно встановив обставини у справі та неправильно застосував норми матеріального права що має наслідком рішення суду в частині скасувати.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року у справі №300/5158/24 в частині щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 19.11.2023 наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням до страхового стажу періодів роботи в рф: з 02.12.2009 по 22.04.2010, з 20.05.2010 по 20.12.2010, 03.02.2011 по 12.08.2011, з 30.08.2011 по 15.12.2011, з 17.01.2012 по 13.03.2012, з 16.03.2012 по 24.02.2013, з 25.03.2013 по 12.02.2014, з 06.03.2014 по 13.01.2015, з 23.03.2015 по 29.06.2015, з 12.04.2016 по 22.12.2016 скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким:

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 19.11.2023 наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням до страхового стажу періодів роботи в рф: з 02.12.2009 по 22.04.2010, з 20.05.2010 по 20.12.2010, 03.02.2011 по 12.08.2011, з 30.08.2011 по 15.12.2011, з 17.01.2012 по 13.03.2012, з 16.03.2012 по 24.02.2013, з 25.03.2013 по 12.02.2014, з 06.03.2014 по 13.01.2015, з 23.03.2015 по 29.06.2015, з 12.04.2016 по 22.12.2016.

В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року у справі №300/5158/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник