Справа № 480/8269/23
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2025-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 травня 2025 р. Справа № 480/8269/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування наказів,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) через представника звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - відповідач, Військова частина НОМЕР_1 ), в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.124-127), яка ухвалою суду від 14.03.2024 була прийнята до розгляду (а.с.147), просив:
1) визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №98 від 08.04.2023 в частині зняття позивача з усіх видів грошового забезпечення з 08.04.2023;
2) зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 здійснити виплати грошового забезпечення позивачу з 08.04.2023;
3) визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №211 від 30.04.2023 в частині невиконання військовослужбовцем ОСОБА_1 бойового наказу командира військові частини НОМЕР_1 та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу.
4) визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №572 від 31.05.2023 в частині притягнення військовослужбовця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Також позивач просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на його користь суму попередніх витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу в розмірі 11 000 грн. 00 коп.
Свої вимоги мотивував тим, що висновки, викладені в акті розслідування, не відповідають дійсності, а оскаржувані накази є незаконними та суперечать чинному законодавству, оскільки службове розслідування проведено з грубим порушенням встановленої законом процедури, без дотримання прав позивача на участь у розслідуванні та без дотримання принципів повноти, всебічності, об`єктивності та неупередженості. Акт розслідування не містить достатніх доказів вчинення позивачем правопорушення, відмови позивача від надання пояснень, не встановлено зв`язку правопорушення з виконанням позивачем обов`язків військової служби, та вини позивача, не враховано причини та умови, що сприяли правопорушенню. Крім того, станом на 08.04.2023 факт самовільного залишення військової частини позивачем у встановленому законом порядку підтвердженим не був, відповідно зняття позивача з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 оскаржуваним наказом від 08.04.2023 є протиправним.
Позивач наголошує на тому, що оскаржувані накази командира військової частини НОМЕР_1 для ознайомлення позивачу не надавались. Із зазначеними наказами та актом службового розслідування позивач ознайомлений лише через свого представника - адвоката Клунко О.М., після отримання останнім від відповідача засобами поштового зв`язку 27.06.2023 р. копій витягів вказаних наказів та матеріалів службового розслідування, а про наказ від 31.05.2023 позивачу взагалі стало відомо з додатків, доданих до відзиву у цій справі.
Втім позивач та його представник зазначають, що з висновками, викладеними в акті розслідування категорично не згодні та вважають їх такими, що не відповідають дійсності, а відповідно накази є незаконними, такими що суперечать чинному законодавству та підлягають скасуванню.
У позові представник позивача звертає увагу на те, що згідно пояснень позивача, 08.04.2023 він у складі механізованої роти військової частини НОМЕР_1 перебував у пункті тимчасової дислокації роти, а саме у АДРЕСА_1 . 07.04.2023 разом із особовим складом підрозділу повернувся із чергового бойового завдання, де понесли втрати у живій силі та потребували як морального, так і фізичного відновлення. Однак, вже 08.04.2023 командир механізованої роти ОСОБА_2 оголосив бойове розпорядження, за яким особовий склад роти мав висунутися на нові позиції. На запитання особового складу до командира роти чи проводилась розвідка позицій та чи будуть вони забезпечені технікою, ОСОБА_2 нічого пояснити не зміг. Часу почистити зброю та відновитися командиром роти не надано.
У зв`язку із зазначеним, позивач з іншими військовослужбовцями 09.04.2023 звернувся із письмовим рапортом до командування ВЧ НОМЕР_1 про недовіру керівництву роти. Вказаний рапорт під відеозапис вручений заступнику командира механізованої роти з морально-психологічної підготовки для передачі вищому керівництву, втім не був розглянутий керівництвом ВЧ НОМЕР_1 . Натомість 12.04.2023 військовослужбовцям було доведене нове розпорядження на переміщення до нового місця дислокації підрозділу. Після оголошення нового розпорядження 12.04.2023 особовим складом механізованої роти, в тому числі й позивачем подано ще один колективний рапорт на ім`я командира ВЧ НОМЕР_2 (командира бригади) про висловлення недовіри керівництву ВЧ НОМЕР_1 . Втім колективні рапорти особового складу роти як на ім`я командира ВЧ НОМЕР_1 (батальйону) від 09.04.2023, так і до командира ВЧ НОМЕР_2 були залишені без розгляду.
Позивач наголошує, що обставини, викладені в рапорті та в акті службового розслідування, не відповідають дійсності, оскільки після 08.04.2023 позивач знаходився за місцем служби, подавав разом із іншими військовослужбовцями роти колективний рапорт, що зафіксовано на відео та підтверджується записом у військовому квитку позивача (аркуш НОМЕР_3 квитка), де зазначено, що останній здав свою зброю до підрозділу 10.04.2023 саме командиру роти ОСОБА_2 12.04.2023 позивач знаходився за місцем служби, подавав разом із іншими військовослужбовцями роти колективний рапорт, що зафіксовано на відео та ще пізніше здавав зброю.
Однак під час проведенні службового розслідування дана обставина не врахована, позивач, інші військовослужбовці не опитані, рапорти та відео особового складу не розглянуто та не долучено до матеріалів службового розслідування, що свідчить про необ`єктивність та односторонність проведення службового розслідування відповідачем, позивач не був повідомлений про проведення службового розслідування відносно нього, а відтак він був позбавлений усіх основоположних прав передбачених п. 3 розділу IV Порядку № 608. Відповідачем не вжито всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення.
Вважаючи оскаржувані накази протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 08.08.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою було встановлено відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позов, доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача та надати докази у справі.
Ухвалою суду від 21.02.2024 клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про продовження строку для подання до суду відзиву на позовну заяву задоволено та продовжено військовій частині НОМЕР_1 строк для подання відзиву на позовну заяву, прийнято до розгляду відзив на позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 .
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти вимог у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що до військовослужбовців механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , у тому числі і до позивача, було доведене бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2023 №279, однак окремі військовослужбовці механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , серед яких позивач, відкрито відмовився від виконання службових обов`язків, бойових завдань, наказів та розпоряджень командирів по захисту Батьківщини від збройної агресії російської федерації, тобто вчинили непокору. Також військовослужбовці до нового місця служби не прибули. На телефоні дзвінки не відповідали. Зброю залишили у підрозділі, вказані обставини були встановлені в результаті проведеного службового розслідування, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2023 №351 «Про призначення службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ».
Згідно результатів службового розслідування було встановлено, що окремі військовослужбовці механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , у тому числі і позивач, 08.04.2023 не виконали бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 у складі підрозділів здійснити переміщення до Серебрянського лісництва Кремінського району Луганської області та за окремим розпорядженням зайняти: ВП Лондон, ВП Сахара, ВП Невада, ВП Джин, таким чином в діях вищевказаних військовослужбовців вбачались ознаки кримінального правопорушення.
Самовільне залишення частини так і відмова зайняти визначені вогневі позиції, особливо якщо це має демонстративний характер, є грубим і тяжким порушення Військової присяги та один із небезпечних військових злочинів.
Крім того, було покладено обов`язок на помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи, керуючись п.4 статті 85 Дисциплінарного статут Збройних Сил України, підготувати матеріли щодо непокори та самовільного залишення військової частини військовослужбовцями, у тому числі позивача, в діях яких вбачаються ознаки кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 402, ч. 5 ст.407 Кримінального кодексу України, та направити їх до спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань для надання правової оцінки.
Щодо визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини (по стройовій частині) №98 від 08.04.2023 в частині зняття позивача з усіх видів грошового забезпечення з 08.04.2023, відповідач зазначив, що відповідно до зазначеного наказу позивач є таким, що з 08 квітня 2023 року незаконно перебуває за межами військової частини, а тому був знятий з всіх видів забезпечення з 08 квітня 2023 року. Відповідач вважає, що вказаний наказ є таким, що у повному обсязі відповідає чинному законодавству України.
За даним фактом направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил. Як зазначено в обставинах справи за даним фактом призначено та проведено службове розслідування, за результатами проведеного службового розслідування командиром військової частини НОМЕР_1 було затверджено акт та видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 30.04.2023 №211 про результати службового розслідування, де зазначено, що за самоусунення від виконання службових обов`язків через самовільне залишення місця служби визначених статтями 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби порушення вимог статей 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1,3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, головного сержанта ОСОБА_1 прийнято рішення притягнути владою командира військової частини до дисциплінарної відповідальності.
Таким чином, вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №98 від 08.04.2023 повністю аргументований і законний.
Щодо позовної вимоги зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 здійснити виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 08.04.2023 відповідач зазначив, що згідно пункту 1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, в редакції чинній на момент спірних взаємовідносин, було установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, ... виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, встановлено згідно наказу МОУ від 07.06.2018 № 260.
Наказом МОУ від 01.04.2022 №98 внесено зміни до наказу МОУ від 07.06.2018р. № 260, зокрема доповнено новим пунктом такого змісту: «17. На період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України».
підпункт 9.7 відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) - за місяць, у якому здійснено таке правопорушення...».
З огляду на те, що в результаті проведеного службового розслідування згідно наказу командира військової частини НОМЕР_4 30.04.2023 № 211 було встановлено, що 08.04.2023 військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 , у тому числі і позивач, не виконали бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , щодо здійснення переміщення у складі підрозділів до Серебрянського лісництва Кремінського району Луганської області та за окремим розпорядженням зайняти: ВП Лондон, ВП Сахара, ВП Невада, ВП Джин і в діях вищевказаних військовослужбовців вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402, ч. 5 ст. 407 КК України, додаткова винагороди в розмірі 100 000,00 грн., згідно ПКМУ від 28.02.2022р. №168 з урахуванням окремого рішенням Міністра оборони України від 25.03.2022 № 248/1298 з 08.04.2023, у тому числі і позивачу, припинено.
Відповідач наголошує, що позивач не дотримався вимог вищевказаних статей Законів та допустив діяння, які мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.402, ч. 5 ст. 407 КК України, що є достатньою підставою для не виплати позивачу грошових коштів.
Щодо визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №211 від 30.04.2023 в частині невиконання військовослужбовцем ОСОБА_1 бойового наказу командира військової частини НОМЕР_1 та неприбуття до нового місця дислокації відповідач зазначив, що підставами для визнання наказів протиправними є недостовірні відомості чи застосування невластивих заходів впливу, які не належать до компетенції командира.
Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Представник відповідача наголошує, що наводячи аргументи чому спірний наказ має бути скасований представник позивача, одночасно, не намагається спростовувати факт самовільного залишення позивачами військової частини, проте в позові звинувачує особу, що проводила службове розслідування у тому, що останній провів службове розслідування односторонньо та не об`єктивно, а також у його небажанні перевірити всі обставини викладені у рапорті командира, на відміну від представника позивачів, який належним чином оцінив ситуацію, в якій перебував позивач 08.04.2023 та навів цілу низку аргументів, які, на його думку, надають підстави для скасування спірного наказу. Представник позивача наголошує на тому, що до відома військовослужбовця ОСОБА_1 не доведено наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2023 №98 та від 30.04.2023 №211, але не пояснює яким чином довести даний наказ до осіб, які незаконно перебувають за межами військової частини і місце знаходження яких невідоме.
Також звертає увагу на те, що аргументи представника позивача про те, що ряд військовослужбовців, серед яких позивач залишились у населеному пункті Ямпіль Краматорського району Донецької області не спростовує того факту, що останні самовільно залишили військову частину. 08.04.2023 військова частина НОМЕР_1 здійснювала переміщення у нове місце зосередження, яке знаходиться за межами вказаного населеного пункту. Таким чином, попереднє місце розташування юридично перестало вважатися місцем розташування військової частини НОМЕР_1 і військовослужбовці, які не виконали наказ щодо переміщення і залишились у попередньому місці дислокації вважаються таким, що перебувають за межами військової частини.
З урахуванням вказаного, вважає, що службове розслідування проведено повно та всебічно, як того вимагає наказом Міністерства оборони України від 29.11.2018 № 604 «Про затвердження Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту», а оскаржувані накази у повній мірі відповідають чинному законодавству України.
Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача суми попередніх витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу в розмірі 11 000 грн. 00 коп. відповідач зазначив, що оскільки військова частина НОМЕР_1 заперечує позовні вимоги в повному обсязі, то й підстав для стягнення з неї на користь позивача понесених ним судових витрат, не має.
Враховуючи вищезазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 101-111).
Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому позовні вимоги з підстав, викладених у позові та заяві про збільшення позовних вимог, підтримав та просив суд їх задовольнити (а.с.131-140).
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 за №28 від 27.01.2022 головного сержанта ОСОБА_1 призначеного наказом командира НОМЕР_5 Окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 27.01.2022 №14-РС на посаду заступника командира бойової машини-навідника-оператора 3 механізованого відділення 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 з 27.01.2022 зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення (а.с.17).
08.04.2023 командиром механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 складено рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про відмову 08.04.2023 від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , серед, яких наявний за пп.8 і позивач (а.с.29).
08.04.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_5 прийнято наказ за №98, яким ОСОБА_1 , на підставі вказаного рапорту ОСОБА_4 , разом з іншими військовослужбовцями визнано такими, що незаконно перебувають за межами військової частини та знято з усіх видів забезпечення з 08.04.2023 (а.с. 30-31).
09.04.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 прийнято наказ (з адміністративно-господарської діяльності) №351 «Про призначення службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 », було призначено службове розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу, у тому числі позивачем (порядковий номер 8). Проведення службового розслідування доручено заступнику командира роти з морально-психологічного забезпечення механізованої роти військової частини НОМЕР_1 капітану ОСОБА_6 (а.с. 32-33).
У цей же день, 09.04.2023 складено доповідь на адресу командира військової частини НОМЕР_2 по факту відмови від виконання бойового наказу та не прибуття до нового місця служби (дислокації підрозділу) військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 (а.с.34).
11.04.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ (по стройовій частині) за №101, згідно змісту якого, особовий склад військової частини НОМЕР_1 , серед яких і ОСОБА_1 , з 11 квітня 2023 р. увільнено від займаних посад і зараховано у розпорядження командира НОМЕР_6 окремого мотопіхотного військової частини НОМЕР_5 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_3 " (а.с. 38-39).
У період, зокрема, з 12.04.2023-19.04.2023, відносно деяких військовослужбовців, які незаконно перебували за межами військової частини, були прийняті накази, за якими їх наказано вважати такими, що повернулися в розташування військової частини (а.с.40-43).
28.04.2023 заступником командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 за наслідками проведеного службового розслідування складено акт службового розслідування, який затверджено командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 (а.с. 46-62).
За підсумками службового розслідування 30.04.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 прийнято наказ №211 «Про підсумки службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 » (а.с. 65-66), згідно із змістом якого вирішено:
- службове розслідування вважати закінченим;
- за самоусунення від виконання службових обов`язків, через самовільне залишення місця служби та військової частини НОМЕР_1 , визначених статтями 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби, порушення вимог статей 12,14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зокрема, позивача притягнути владою командира військової частини до дисциплінарної відповідальності;
- відповідно до п.4 ст.85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України помічнику командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи, враховуючи, що в ході проведення службового розслідування було встановлено наявність в діях позивача ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.402 та ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України, направити повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, копію акту та матеріалів службового розслідування до спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, Територіального управління Державного бюро розслідувань для надання правової оцінки;
- командирам підрозділів військової частини посилити контроль за обліком наявності особового складу частини в службовий час;
- даний випадок довести до всього особового складу частини що його стосується.
31.05.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 прийнято наказ № 572 (з адміністративно-господарської діяльності) "Про притягнення до відповідальності військовослужбовців механізованої роти військової частини НОМЕР_7 ", яким за самоусунення від виконання службових обов`язків через самовільне залишення місця служби, визначених статтями 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби, затвердженого наказом Міністра оборони України від 29.06.2005 № 359, порушення вимог статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на головного сержанта ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом "в" статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України "сувора догана" (а.с. 112).
Не погодившись з прийнятими наказами, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
За приписами частин другої-четвертої статті 2 Закону України № 2232-ХІІ, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут внутрішньої служби).
У відповідності до статті 11 частини 1 розділу 1 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Статтею 16 частини 1 розділу 1 Статуту внутрішньої служби передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
За правилами статті 49 частини 1 розділу 1 цього Статуту військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Так, за приписами статей 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" (частина третя статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до ст. 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:
г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);
ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);
д) пониження в посаді;
е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);
є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);
ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.
Відповідно до вимог статей 83-85 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення (стаття 83).
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини (стаття 84).
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування (стаття 85).
Статтею 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Відповідно до ст. 87 Дисциплінарного статуту ЗСУ дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці.
Згідно зі ст. 91 Дисциплінарного статуту заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.
Матеріалами справи підтверджено, що на підставі рапорту командира механізованої роти від 08.04.2023 (а.с.29), яким було повідомлено про не прибуття позивача до місця дислокації, 09.04.2023 наказом за №351 було призначено службове розслідування (а.с.32).
Поряд з цим до призначення і проведення службового розслідування 08.04.2023, на підставі зазначеного рапорту, командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 прийнято наказ №98 (по стройовій частині), яким ОСОБА_1 визнано такими, що незаконно перебуває за межами військової частини та знято з усіх видів забезпечення з 08.04.2023 (а.с.30-31).
Отже, фактично на підставі вказаного наказу військову службу позивача було призупинено.
Поряд з цим суд зауважує, що відповідно до ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Схожі приписи містяться і у пунктах 144-1 144-6 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення про проходження служби), відповідно, зокрема, до пункту 144-11 якого, для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Тобто і зазначеним Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України дата внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення є датою призупинення військової служби військовослужбовця, відносно якого внесено запис.
Відповідно до п.15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок №260) військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
За обставинами цієї справи, 08.04.2023 командиром Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 прийнято наказ №98, яким позивача визнано такими, що незаконно перебуває за межами військової частини та знято з усіх видів забезпечення з 08.04.2023 (а.с.30-31).
У той же час, відповідачем не надано доказів щодо внесення станом на 08.04.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей стосовно кримінального провадження відносно ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України (самовільне залишення частини або місця служби), що відповідно до ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII є підставою для призупинення: військової служби, виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям.
Слід зазначити, що лише 28.04.2023 командиром Військової частини НОМЕР_1 затверджено акт службового розслідування, за висновком якого, враховуючи наявність в діях позивача та особового складу роти ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402 та ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, запропоновано направити повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, копію акту та матеріалів службового розслідування до спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, Територіального управління Державного бюро розслідувань для надання правової оцінки (а.с.59).
Відповідно лише 30.04.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 прийнято наказ №211 Про підсумки службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 (а.с.65-66), яким за самоусунення від виконання службових обов`язків, через самовільне залишення місця служби та військової частини НОМЕР_1 , визначених статтями 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби, порушення вимог статей 12,14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, позивача та особовий склад роти притягнуто владою командира військової частини до дисциплінарної відповідальності, а також відповідно до п.4 ст.85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України помічнику командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи, враховуючи наявність в діях позивача та особового складу роти ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.402 (непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, вчинена в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці) та ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України (самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці), наказано направити повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, копію акту та матеріалів службового розслідування до спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, Територіального управління Державного бюро розслідувань для надання правової оцінки.
Однак, в силу вимог ст. 24 Закону № 2232-XII, саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину та відповідно призупинення виплати грошового забезпечення та здійснення інших видів забезпечення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд також враховує, що згідно із статтею 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Частиною 2 статті 2 Кримінального кодексу України також визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1 ст.1 Кримінального процесуального кодексу України).
Таким чином, єдиним належним та допустимим доказом вчинення особою кримінального правопорушення може бути постанова/вирок суду про визнання цієї особи винною у вчиненні такого правопорушення, яка/який набрала/в законної сили.
Отже, доводи відповідача про правомірність зняття позивача з усіх видів грошового забезпечення у зв`язку із вчиненням діянь, що мають ознаки кримінального правопорушення є безпідставними.
Видання командиром військової частини наказу, яким особа визнається такою, що самовільно залишила військову частину чи місце служби, чинним законодавством не передбачено.
Відтак, відповідачем не надано доказів того, що позивач, станом на дату прийняття оскаржуваного наказу, за фактом самовільного залишення військової частини притягався до кримінальної відповідальності.
За відсутності підтвердження станом на 08.04.2023 факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби та саме у встановленому законом порядку, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення.
Таким чином, наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 98 від 08.04.2023 в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 08.04.2023 прийнято передчасно, без дотримання положень ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII, Порядку №260, Положення про проходження служби, а відтак не відповідає критеріям правомірності, визначених в чю2 ст.2 КАС України, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання його протиправним та скасування підлягають задоволенню.
Стосовно доводів відповідача про те, що спірний наказ прийнято на виконання вимог п. 15 розділу І Порядку №260, згідно з яким військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення, суд зазначає, що такий наказ виданий до проведення службового розслідування та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тому визнаючи позивача таким, що самовільно залишив місце служби та позбавляючи його всіх видів забезпечення з 08.04.2023, відповідач порушив положення ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII.
Щодо позовних вимог про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 здійснити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 08.04.2023, судом враховано, що, як вже було зазначено вище, відповідно до частини 2 статті 24 № 2232-XII за весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.
А відтак, скасування наказу від 08.04.2023 №98 є підставою для вчинення відповідачем дій щодо нарахування та виплати за весь час необґрунтованого призупинення військової служби позивача недоотриманого грошового забезпечення.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу від 08.04.2023 №98 відносно позивача є належним і допустимим способом захисту прав позивача у цій частині, що у повній мірі відновлює порушене право, а тому вбачає необхідним у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 здійснити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 08.04.2023 відмовити.
Щодо позовних вимог про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №211 від 30.04.2023 в частині невиконання військовослужбовцем ОСОБА_1 бойового наказу командира військові частини НОМЕР_1 та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу, суд враховує таке.
Судом встановлено, що 28.04.2023 заступником командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 за наслідками проведеного службового розслідування складено акт службового розслідування, який затверджено командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 (а.с. 46-62).
У ході згаданого службового розслідування було встановлено, що військовослужбовці механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , під командуванням командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 , для виконання бойових завдань за призначенням, знаходились в місці тимчасової дислокації у АДРЕСА_1 .
08.04.2023 згідно бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2023 №279, особовому складу роти, включаючи позивача, командиром роти ОСОБА_2 доведено наказ у складі підрозділів здійснити переміщення до Серебрянського лісництва Кремінського району Луганської області та за окремим розпорядженням зайняти: ВП Лондон, ВП Сахара, ВП Невада, ВП Джин.
Службовим розслідування також встановлено, що позивач з іншим особовим складом роти відмовились від виконання службових обов`язків, бойових завдань, наказів та розпоряджень командирів по захисту Батьківщини від збройної агресії російської федерації. Також, позивач та інші військовослужбовці його підрозділу до нового місця служби не прибули, яке було розташоване у Серебрянському лісництві Кремінського району Луганської області. На телефонні дзвінки не відповідали. Зброю залишили у підрозділі (а.с. 48).
Ці обставини підтверджуються поясненням ОСОБА_2 від 15.04.2023 (а.с.44).
Надаючи оцінку доводам повноважної особи відповідача в акті службового розслідування та доводам представника позивача, викладених у позовній заяві, суд дійшов висновку про те, що факт не виконання позивачем бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2023 №279, знайшов своє підтвердження під час розгляду справи в суді.
Так, представник позивача, посилаючись на процедурні порушення допущені відповідачем під час проведення службового розслідування, заперечує факт не виконання позивачем бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2023 №279, а саме про переміщення до Серебрянського лісництва Кремінського району Луганської області та за окремим розпорядженням зайняти: ВП Лондон, ВП Сахара, ВП Невада, ВП Джин.
Разом з тим, у позові стверджує, що весь час позивач знаходився у с. Ямпіль Краматорського району Донецької області до 25.04.2023 (а.с.4), що свідчить про той факт, що позивачем не було виконано бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2023 р. №279 про переміщення до нового місяця дислокації.
Також представник позивача у позові зазначає, що ОСОБА_1 до військової частини повернувся лише 31.05.2023 (а.с.4).
Відтак, факт відмови у виконанні бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття позивачем до нового місця дислокації підрозділу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , встановлений за результатами службового розслідування, позивачем належними доказами не спростований, а представником відповідача належним чином доведений.
Щодо процедурних порушень зазначених представником позивача під час проведення службового розслідування, а саме не відібрання пояснень та порушень прав військовослужбовця знати, брати участь, надавати пояснення, суд зазначає, що відповідно до п. 13 розділу ІІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (далі Порядок №608) службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць. Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до п. 3 розділу ІV цього ж Порядку військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має, серед іншого, право: знати підстави проведення службового розслідування; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення.
Поряд з цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження можливості у відповідача забезпечити виконання наведених вимог, у зв`язку із відсутністю позивача в місці дислокації військової частини.
З огляду на зазначене, спірний наказ командира військової частини НОМЕР_1 №211 від 30.04.2023 в частині затвердження висновків службового розслідування щодо відмови у виконанні бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття позивача до нового місця дислокації підрозділу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 є обґрунтованим, пропорційним, винесений відповідно до повноважень командира, а тому позовні вимоги у наведеній частині позову не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 572 від 31.05.2023 в частині притягнення військовослужбовця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, суд враховує таке.
Як встановлено судом зі змісту наведеного наказу, підставою для його прийняття стали затверджені висновки службового розслідування наказом командира військової частини НОМЕР_1 №211 від 30.04.2023, правомірність прийняття якого було підтверджено в ході судового розгляду.
Разом з тим, надаючи оцінку оскаржуваному наказу №572 від 31.05.2023, варто, насамперед зауважити, що відповідно до п.1 розділу IV Порядку № 608, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
При цьому пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №608 передбачено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Пунктом 14 розділу ІІІ Порядку №608 передбачено, що до строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин. Перенесення строків проведення службового розслідування здійснюється за відповідним наказом посадової особи, яка призначила службове розслідування.
Згідно із ст. 87 Дисциплінарного Статуту дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці.
Судом встановлено, що 09.04.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ №351 "Про призначення службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ", серед, яких зокрема наявний і позивач. Проведення службового розслідування доручено заступнику командира роти з морально-психологічного забезпечення механізованої роти військової частини НОМЕР_1 капітану ОСОБА_6 (а.с.33).
28.04.2023 заступником командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 за наслідками проведеного службового розслідування складено акт службового розслідування, який 28.04.2023 затверджено командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 (а.с. 46-62).
Отже, 28.04.2023 є днем закінчення службового розслідування, згідно вимог п.3 розділу ІІІ Порядку №608.
Разом з тим, лише 31.05.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 прийнято наказ № 572 (з адміністративно-господарської діяльності) "Про притягнення до відповідальності військовослужбовців механізованої роти військової частини НОМЕР_1 " за самоусунення від виконання службових обов`язків через самовільне залишення місця служби, визначених статтями 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби, затвердженого наказом Міністра оборони України від 29.06.2005 № 359, порушення вимог статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, яким на головного сержанта ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом "в" статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України "сувора догана" (а.с. 112).
Таким чином, надаючи оцінку наведеним обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем не зважаючи на правомірність встановлених висновків службового розслідування пропущено строк притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки оскаржуваний наказ від 31.05.2023 №572 прийнятий поза межами 10денного строку визначеного ст. 87 Дисциплінарного Статуту для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Відтак, наказ від 31.05.2023 №572 не може відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 31.05.2023 №572 підлягають задоволенню.
Щодо стягнення правової допомоги, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
У пункті 269 Рішення у справі/West Alliance Limited проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
1. Надання первинної усної консультації - 0,5 годин (1000,00 грн.);
2. Підготовка адвокатського запиту до в/ч НОМЕР_1 від 17.05.2023-0,5 год. (1000,00 грн.);
3. Вивчення документів отриманих від в/ч НОМЕР_1 , перевірка їх на відповідність чинному законодавству -1 год. (2000,00 грн.);
4. Надання консультації з урахуванням отриманих від в/ч НОМЕР_1 документів -0,5 год. (1000 грн.);
5. Підготовка та подача позовної заяви-3 год. (6000 грн.);
6. Участь у підготовчому засіданні у Сумському окружному адміністративному суді в режимі відеоконференції -1 год. (по факту витраченого часу);
7. Представництво інтересів позивача у Сумському ОАС-до 1 год за 1 засідання (по факту витраченого часу)
Представник відповідача у відзиві заперечує проти стягнення з військової частини правничої допомоги, втім виключно з підстав безпідставності, на його думку, позову.
У той же час, враховуючи приписи ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
З огляду на викладене, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд виходить з оцінки складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).
Так, з наданих представником позивача доказів, не вбачається доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, як надання консультації з урахуванням отриманих від в/ч НОМЕР_1 документів -0,5 год. (1000 грн.), з огляду на вже проведену первинну консультацію.
Також судом враховано, що з цього предмету спору та мотивів, що приведені у позові позивача, є аналогічні рішення, що спрощувало роботу адвоката при підготовці цього позову, а тому підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає розмір витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою є завищеним щодо іншої сторони спору, у зв`язку з чим дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника про стягнення витрат, понесених на професійну правничу допомогу, у розмірі 2000,00 грн., стягнувши цю суму за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) про визнання протиправними та скасування наказів задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №98 від 08.04.2023 в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 08.04.2023.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 572 від 31.05.2023 в частині притягнення військовослужбовця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 01.05.2025.

Суддя І.Г. Шевченко