Справа № 520/17811/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 р.Справа № 520/17811/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, по справі № 520/17811/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.05.2024 №0, видане Головним управлінням ДПС у Харківській області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 р. по справі №520/17811/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 р. по справі №520/17811/24 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що перевіркою виявлено, що ліміт доходу, встановлений п. 296.10 ст. 266 ПК України (у редакції 2018 року), був досягнутий ОСОБА_1 у грудні 2018 року (1005062,01 грн). Відповідно до цього пункту позивач була зобов`язана застосовувати реєстратори розрахункових операцій у господарській діяльності з 01.01.2019.

При цьому у подальшому, починаючи з 01.01.2019, ОСОБА_1 здійснювала розрахункові операції у розумінні ст. 2 Закону № 265/95-ВР. Проте господарську діяльність свою у періоді з 01.01.2019 по 01.05.2023 ОСОБА_1 не фіскалізувала, розрахункові документи за встановленими формами покупцям товару при прийомі готівкових коштів та банківських карток не видавала, чим порушила п. 1 та п. 2 ст. 3 Закону № 265/95-ВР.

Відповідач перевіркою встановив, що ОСОБА_1 були здійснені наступні обсяги розрахункових операцій у розумінні ст. 2 Закону № 265/95-ВР (у періоді з 01.01.2019 по 01.05.2023):

2019 рік -1046717,92 грн (готівка - 51325,20 грн, еквайринг - 995392,72 грн);

2020 рік - 937171,15 грн (готівка- 3000 грн, еквайринг - 934171,15 грн);

2021 рік - 4254194,48 грн (готівка 15000 грн, еквайринг - 4239194,48 грн);

2022 рік - 25326,87 грн.

ГУ ДПС у відзиві на позов зазначає, що в обсяги розрахункових операцій не були включені кошти, які надійшли з розрахункових рахунків покупців на розрахунковий рахунок позивача (IBAN -> IBAN), так як у цьому випадку РРО та або ПРРО не застосовується, оскільки така операція не є розрахунковою в розумінні Закону України № 265/95-ВР, Так, у 2019 році надійшло таких коштів у сумі 2010,85 грн, у 2020 році - 41,35 грн, у 2021 році 6304,60 грн.

Аналізом даних банківської виписки та книги обліку доходів встановлено, що перша розрахункова операція, проведена ОСОБА_1 з порушенням п. 1 та п. 2 ст. 3 Закону № 265/95-ВР, відбулася 03.01.2019, обсяг - 8392,68 гривень, форма - безготівкова (шляхом приймання банківських карток).

За результатами документальної позапланової невиїзної перевірки посадовою особою ГУ ДПС у Харківській області складено акт № 20436/20-40-24-10-07/ від 02.05.2024 (далі - акт перевірки). В акті перевірки зазначено про встановлення наступних порушень:

- п.п. 16.1.4 п.16.1 ст.16, п. 295.1 ст. 295 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині несвоєчасної сплати податкового зобов`язання з єдиного податку за березень 2022 року;

- п.п. 16.1.3 п.16.1 ст.16, п.п. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 ПК України в частині порушення граничних термінів подання податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 1 та 3 квартали 2022 року;

- п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині порушення граничних термінів сплати єдиного внеску за 2023 рік;

- п.1 та п.2 ст. 3 розділу ІІ «Порядок проведення розрахунків» Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в частині не проведення через реєстратор розрахункових операцій з продажу товарів у 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роках.

На підставі акту перевірки ГУ ДПС України у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.05.2024 №0, яким за порушення п.1 та п.2 ст. 3 розділу ІІ «Порядок проведення розрахунків» Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в частині не проведення через реєстратор розрахункових операцій (програмний реєстратор розрахункових операцій) операцій з продажу товарів у 2019, 2020, 2021 роках, на підставі п.п. 54.3.3 п.54.3 ст. 4 ПК України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у сумі 3116943,61 грн.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим ГУ ДПС у Харківській області податковим повідомленням-рішенням, звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 30.05.2024 №0 про застосування до ОСОБА_1 штрафних (фінансових) санкцій за порушення законодавства про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг на суму 3116943,61 грн., винесене ГУ ДПС у Харківській області у відповідності до норм діючого податкового законодавства.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані положеннями Податкового кодексу України.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 періоді з 01.11.2018 по 01.05.2023 перебувала на спрощеній системі оподаткування (ІІ група), здійснювала неспеціалізовану оптову торгівлю; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.

Пунктом 296.2 ст. 296 ПК України встановлено, що платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу, а також відомості про суми єдиного внеску, нарахованого, обчисленого і сплаченого в порядку, визначеному законом для даної категорії платників.

Підпункт 1 пункту 292.1 статті 292 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час порушення (від 25.11.2018)) встановлює, що доходом платника єдиного податку є для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Пунктом 296.10 ст. 296 ПК України (в редакції чинній на час порушення (від 25.11.2018)) встановлено, що реєстратори розрахункових операцій не застосовуються платниками єдиного податку: першої групи; другої - четвертої груп (фізичні особи - підприємці) незалежно від обраного виду діяльності, обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 1000000 гривень. У разі перевищення в календарному році обсягу доходу понад 1000000 гривень застосування реєстратора розрахункових операцій для такого платника єдиного податку є обов`язковим. Застосування реєстратора розрахункових операцій розпочинається з першого числа першого місяця кварталу, наступного за виникненням такого перевищення, та продовжується у всіх наступних податкових періодах протягом реєстрації суб`єкта господарювання як платника єдиного податку.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що застосування реєстратора розрахункових операцій для платника єдиного податку другої - четвертої груп (фізичні особи - підприємці) незалежно від обраного виду діяльності є обов`язковим у разі перевищення понад 1000000 гривень доходу, який отриманий протягом календарного року платником єдиного податку .

З матеріалів справи встановлено, що згідно до даних податкової декларації платника єдиного податку від 29.01.2019 № за 2018 рік позивачем було зазначено дохід у розмірі 992480,62 грн.

При цьому, в акті перевірки від 02.05.2024 року контролюючим органом встановлено, що у 2018 році ПП-ФО ОСОБА_1 отримано дохід у сумі 1 005 062,01 гривень, у т. ч. шляхом здійснення розрахункових операцій (готівкові та безготівкові кошти) 1 003 703,76 гривень, у безготівковій формі шляхом отримання коштів із розрахункових рахунків покупців 1 358,25 гривень.

На підставі вказаного контролюючим органом здійснено висновок, що ліміт доходу встановлений п. 296.10 ст. 296 ПКУ (у редакції 2018 року) був досягнутий ПП-ФО ОСОБА_1 у грудні 2018 року. Відповідно, згідно приписів п. 296.10 ст. 296 ПКУ (у редакції станом на момент перевищення встановленого ліміту) ПП-ФО ОСОБА_1 була зобов?язана застосовувати реєстратори розрахункових операцій у господарській діяльності починаючи з 01.01.2019, проте господарську діяльність свою у періоді з 01.01.2019 по 01.05.2023 вона не фіскалізувала, розрахункові документи за встановленими формами покупцям товару при прийомі готівкових коштів та банківських карток не видавала, чим порушила п. 1 та п. 2 ст. 3 Закону №265.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначені Законом №265/95-ВР, дія якого поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 № № 265/95-ВР (далі Закон № № 265/95-ВР ) реєстратор розрахункових операцій - пристрій або програмно-технічний комплекс, в якому реалізовані фіскальні функції і який призначений для реєстрації розрахункових операцій при продажу товарів (наданні послуг), операцій з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі та/або реєстрації кількості проданих товарів (наданих послуг), операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів та з приймання готівки для виконання платіжних операцій. До реєстраторів розрахункових операцій належать: електронний контрольно-касовий апарат, електронний контрольно-касовий реєстратор, вбудований електронний контрольно-касовий реєстратор, комп`ютерно-касова система, електронний таксометр, автомат з продажу товарів (послуг) тощо.

Згідно до п.1 та п.2 ст.3 Закон № 265/95-ВР cуб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані:

1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Використання програмних реєстраторів розрахункових операцій при оптовій та/або роздрібній торгівлі пальним забороняється;

2) надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).

Статтею 17 Закону № 265/95-ВР передбачено, що у разі встановлення в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невидача (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання.

Пунктом 15 Прикінцевих положень Закону№ 265/95-ВР встановлено, що у період з 1 серпня 2023 року по 31 липня 2025 року, але не пізніше ніж до дати припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, до фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість, що здійснюють діяльність з продажу товарів (крім підакцизних товарів, технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, лікарських засобів, виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння) або надають послуги, фінансова відповідальність за проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг), непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи, невидачу (у паперовій та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання застосовується у таких розмірах:

25 відсотків вартості проданих з порушенням, встановленим цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше;

50 відсотків вартості проданих з порушенням, встановленим цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.

Згідно до наданих пояснень представника позивача під час розгляду справи вбачається, що загальна сума доходу позивачки у 2018 році становила (без вирахування повернутих кінцевим споживачам грошових коштів за товари, що повертались відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів») 996810,68 грн., з яких 2902,71 грн грошові кошти отримані позивачкою у готівковій формі (29.12.2018 - 295.94 грн, 30.12.2018 - 663.62 грн, 31.12.2018 - 1943,15 грн.). Крім того, з підрахунку, який відповідає дебетовій частині банківської виписки за 2018 рік, врахована повна сума доходу, в тому числі і зазначена податковим органом сума доходу від еквайрингових операцій за 23.11.2018 на загальну суму 10754,70 грн. Також, представник позивача посилається на те, що загальна сума повернень грошових коштів кінцевим споживачам товарів позивачки на загальну суму 8250,92 грн. не є доходом ФОП на спрощеній системі оподаткування в силу ст.292 ПК України.

На підставі вказаного представник позивача обґрунтовує свою позицію, що у 2018 році позивачем не було перевищено ліміт доходу, встановлений у п.296.10 ст.296 ПК України, а загальна сума доходу позивачки за 2018 рік склала 996810,68 грн. (993907,97 дохід згідно банківської виписки + 2902,71 грн. готівковий дохід згідно книги обліку) - 8250,92 грн. (грошові кошти повернуті кінцевим споживачам за повернуті товари) - 9728 грн.(сума коштів виплачених комітенту за реалізований товар) = 978831,76 грн.

Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи було витребувано у позивача та відповідача додаткові пояснення разом з доказами щодо отриманого доходу позивача.

Зі змісту наданих представником позивача виписок з банківського рахунку ОСОБА_1 за період з 01.11.2018 по 31.12.2021 з АТ КБ ПриватБанку від 24.03.2025 №240324PBNKI99, зокрема, вбачається, що з 05.11.2018 по 29.12.2018 було здійснено повернення грошових коштів за раніше придбаний товар у розмірі 8 250,72 грн.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача, що вказана виписка з банку не відображає напрямок руху коштів на розрахунковий рахунок конкретної особи із зазначенням ПІБ такої особи та/або номеру її розрахункового рахунку, назви банку-кореспондента, не відображає тип товару, який було повернуто та дату його придбання, виходячи з наступного.

Так, в стовбці призначення платежу зазначено, зокрема, «повернення грошових коштів за раніше придбаний товар по т/т господатовари» та вказані номери банківських карток.

В стовбці «назва кореспондента» вказано «розрахунки з еквайрингу».

Пунктом 10 частини 1 Закону України "Про платіжні послуги" визначено, що еквайринг платіжних інструментів (далі - еквайринг) - платіжна послуга, що полягає у прийнятті платіжних інструментів, результатом якої є переказ коштів отримувачу та/або видача коштів у готівковій формі.

Кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається банком іншому банку для виконання міжбанківських платіжних операцій (п.4 ч.1 ст. 63 Закону України "Про платіжні послуги")

У цьому контексті зазначені у виписці з банку операції з позначкою «розрахунки з еквайрингу» відображають технічний банківський процес взаєморозрахунків між банками (еквайром та емітентом) з метою повернення грошових коштів за раніше повернуту покупку. Такі операції проходять через кореспондентські рахунки, які використовуються банками для здійснення міжбанківських розрахунків.

Отже, надходження які позначені як «розрахунки з еквайрингу» є результатом технічного банківського переказу у межах повернення коштів ОСОБА_1 за раніше сплачений товар, а тому вказане не є доходом фізичної особи підприємця, оскільки така сума не є прибутком, а лише поверненням витрачених коштів.

За правилами пункту 292.6 статті 292 ПК України датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акта приймання-передачі безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг).

Пунктом 292.9 статті 292 установлено, що доходи фізичної особи - платника єдиного податку, отримані в результаті провадження господарської діяльності та оподатковані згідно з цією главою, не включаються до складу загального річного оподатковуваного доходу фізичної особи, визначеного відповідно до розділу IV цього Кодексу.

При цьому згідно положень пункту 292.11 статті 292 ПК України до складу доходу, визначеного цією статтею, не включаються, зокрема, суми коштів (аванс, передоплата), що повертаються покупцю товару (робіт, послуг) - платнику єдиного податку та/або повертаються платником єдиного податку покупцю товару (робіт, послуг), якщо таке повернення відбувається внаслідок повернення товару, розірвання договору або за листом-заявою про повернення коштів.

Наведене у сукупності дає підстави дійти висновку, що доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця - є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 червня 2024 року по справі № 823/2287/18.

Відтак, грошові кошти на суму 8 250,72 грн., були повернуті кінцевим споживачам товарів (покупцям) на їх рахунки, що не є доходом фізичної особи - підприємця в розумінні статті 292 ПК України, а тому контролюючим органом помилково враховано до суми доходу за 2018 рік - 8 250,72 грн.

Крім того, згідно до матеріалів справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що 17.12.2018 р. між ФОП ОСОБА_2 (Сторона 1) та ФОП ОСОБА_1 (Сторона 2) укладено договір поставки №12/2018.

Пунктом 1.1. вказаного Договору встановлено, що Сторона-2 зобов?язується від свого імені за дорученням і за рахунок Сторони- 1 здійснити за плату одну або кілька угод з продажу третім особам продукції, що належить Стороні- 1, а саме: непродовольчих товарів в асортименті (посуду та господарських товарів) (надалі - «Товар»).

Згідно до п.1.2 Договору №12/2018 кількість, асортимент і ціна продажу Товару, угоди з продажу якого зобов?язана вчинити Сторона-2, зазначаються в Актах приймання-передачі товару, що підписуються обома Сторонами і підтверджують передачу Товару від Сторони-1 до Сторони-2.

Пунктом 1.3 Договору №12/2018 загальна сума цього договору визначається всією сумою винагороди, виплаченої Стороною- 1 за виконане Стороною-2 доручення згідно з цим Договором. Загальна вартість Товару, переданого Стороною-1 для продажу, визначається згідно з усіма підписаними Сторонами Актами приймання-передачі товару під час дії цього Договору.

На підтвердження наданих послуг, зокрема, у грудні 2018 року позивачем надано акт наданих послуг №1 від 29.12.2018 року. Згідно якого за дорученням ФОП ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_1 за звітний період реалізовано наступний товар: кружка 500 мл ціна за одиницю 96 грн. кількість 49 шт. загальна ціна 4704 грн; чашка 300 мл ціна за одиницю 314 грн. кількість 16 шт. загальна ціна 5024 грн.

Вказаним актом узгоджено те, що сума винагороди відповідно до умов Договору поставки №12/2018 від 17.12.2018 року виходячи із загальної вартості, кількості та номенклатури реалізованих товарів за звітний період становить 2902,71 грн. (а.с.127 т.1)

Також, позивачем надано звіт від 29.12.2018 року за договором поставки №12/2018 від 17.12.2018 р., яким підтверджено реалізацію за дорученням позивачем товару на суму 9728,00 грн. (а.с.128 т.1)

Крім того, з видаткового касового ордеру від 29.12.2018 року вбачається, що ФОП ОСОБА_2 отримав від ФОП ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9728,00 грн. на підставі договору поставки №12/2018 від 17.12.2018 року, звіту б/н від 29.12.2018 року.

З огляду на вказане , колегія суддів зазначає, що надані послуги ФОП ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_2 відповідають комісійним послугам.

Статтею 1011 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до частини третьої статті 1012 ЦК України істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Згідно з частиною першою статті 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Статтею 1018 ЦК України встановлено, що майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Пунктом 292.1 статті 292 ПК України встановлено, що доходом платника єдиного податку є для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Підпунктом 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Положеннями пункту 292.4 статті 292 ПК України передбачено, що у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування або за агентськими договорами доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента).

Таким чином, за договором комісії право власності на майно чи послугу не переходить до комісіонера. За посередницькі послуги комісіонер отримує винагороду від комітента, яка і є його доходом.

Підпунктом 6.2 пункту 6 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153) передбачено, що не визнаються доходами такі надходження від інших осіб сума надходжень за договором комісії, агентським та іншим аналогічним договором на користь комітента, принципала тощо.

Пунктом 7 вказаного Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід» визначено, що чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) визначається шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг наданих знижок, вартості повернутих раніше проданих товарів, доходів, що за договорами належать комітентам (принципалам тощо), та податків і зборів.

Отже, з урахуванням зазначених положень чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку, що доходом комісіонера є не вся виручка, яка надходить фізичній особі-підприємцю від продажу товару, а лише сума комісійної винагороди, яка належить йому по праву згідно з договором комісії.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 21 січня 2021 року у справі № 820/3092/16, від 13 липня 2023 року у справі № 640/11847/20, від 18 жовтня 2023 року у справі № 160/11905/21, від 25 січня 2024 року у справі № 824/183/18-а, від 20 червня 2024 року по справі № 300/2868/22.

Таким чином, оскільки всі грошові кошти, отримані позивачем від реалізації товару за договором були перераховані на рахунок ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи, такі грошові кошти не є доходом позивача в розумінні положення ПК України, адже такі послуги не є продажем (реалізацією) товару.

Натомість, до доходу позивача має бути включена виключно сума отриманої винагороди повіреного (агента), тобто кошти отримані від ФОП ОСОБА_2 як комісійна винагорода за надані послуги.

Таким чином, контролюючим органом помилково включено в дохід позивача за 2018 рік кошти у розмірі 9728,00 грн., оскільки включенню до доходу підлягала лише комісійна винагорода за надані послуги у розмірі 2902,71 грн.

Доводи контролюючого органу, що оскільки договір №12/2018 від 17.12.2018, укладений між позивачем та ФОП ОСОБА_2 був названий договором поставки, то відповідно ГУ ДПС не мало правових підстав тлумачити зміст цього договору як договору комісії, або іншого правочину, колегія суддів вважає необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 07.07.2022 у справі №910/1801/21, правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору). З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно.

Посилання на те, що у позивача були відсутнє право на здійснення діяльності щодо комісійної послуги, оскільки позивач має право здійснювати види діяльності по наступним КВЕДам: 47.19 - інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний) та 46.90 неспеціалізована оптова торгівля, колегія суддів вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Національний класифікатор України «Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010» затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №457 від 11 жовтня 2010 року та набрав чинності з 01 січня 2012 року.

Секція G «Оптова та роздрібна торгівля; ремонт автотранспортних засобів і мотоциклів» цієї Класифікації видів економічної діяльності (далі - КВЕД) містить розділ 46 «Оптова торгівля, крім торгівлі автотранспортними засобами та мотоциклами» та розділ 47 «Роздрібна торгівля, крім торгівлі автотранспортними засобами та мотоциклами».

Методологічні основи та пояснення до позицій Класифікації видів економічної діяльності затверджені наказом Державної служби статистики України №396 від 23 грудня 2011 року.

Відповідно до таких пояснень секція G включає оптову та роздрібну торгівлю (тобто продаж без перероблення) будь-якими видами товарів і надання допоміжних послуг, пов`язаних із торгівлею товарами. Оптова та роздрібна торгівля є кінцевим етапом у реалізації (розподіленні, дистрибуції) товарів. Відмінність між розділами 46 (оптова торгівля) та 47 (роздрібна торгівля) базується на типі споживача, що переважає. Оптова торгівля - це перепродаж (продаж без перероблення) нових або уживаних товарів роздрібним торговцям, підприємствам й організаціям або іншим оптовикам, діяльність агентів чи посередників з купівлі товарів від імені подібних осіб або продажу товарів подібним особам і компаніям. Основними типами підприємств у сфері оптової торгівлі є оптові торговельні підприємства, тобто оптовики, які отримують право власності на товари, які вони продають, а саме: оптові торговці або біржовики, промислові дистриб`ютори (підприємства оптової торгівлі, що спеціалізуються на продажу промислових товарів), експортери, імпортери, закупівельні організації, філії та офіси з продажу (крім магазинів роздрібної торгівлі), які утримуються підприємствами добувної промисловості (окремо від заводів і шахт) для збуту власної продукції і функції яких не обмежені прийманням замовлень, що виконуються шляхом прямого відвантаження товарів із заводів або шахт.

Роздрібна торгівля - це перепродаж (продаж без перероблення) нових або уживаних товарів для особистого споживання або домашнього користування переважно населенню в магазинах, торгових центрах, наметах, кіосках, компаніями поштового замовлення, вуличними торговцями, споживчими кооперативами, компаніями, що спеціалізуються на організації аукціонів тощо. Більшість підприємств роздрібної торгівлі отримують право власності на товари, які вони продають, однак деякі з них виступають як агенти та від імені замовника здійснюють продаж товарів на умовах консигнації або комісії.

Відтак, розділ 46 КВЕД включає оптову торгівлю за власний рахунок або на основі контракту (комісійна торгівля) як на внутрішньому оптовому ринку, так і на зовнішньому ринку (імпорт/експорт).

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 грудня 2022 року у справі № 460/7992/20.

Враховуючи вказане, контролюючим органом помилково враховано до доходу позивача за 2018 рік кошти у розмірі - 8 250,72 грн., які були повернуті позивачем на власний рахунок та кошти у розмірі 9 728,00 грн. за реалізацію товару за комісійними послугами. Загальна сума коштів 17 978,72 грн.

При цьому, в акті перевірки від 02.05.2024 року контролюючим органом встановлено, що у 2018 році ПП-ФО ОСОБА_1 отримано дохід у сумі 1 005 062,01 гривень.

Так, 1 005 062,01 гривень, у т. ч. шляхом здійснення розрахункових операцій (готівкові та безготівкові кошти) 1 003 703,76 гривень, у безготівковій формі шляхом отримання коштів із розрахункових рахунків покупців 1 358,25 гривень.

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що 17 981,92 грн є грошовими коштами, які не повинні були враховуватись у дохід позивача за 2018.

З огляду на вказане, контролюючий орган дійшов помилкового висновку, що позивачем було перевищено 1000000 гривень доходу, який отриманий протягом календарного року платником єдиного податку у зв`язку з чим позивач повинна була застосувати реєстратор розрахункових операцій з першого числа першого місяця кварталу, наступного за виникненням такого перевищення, та продовжувати у всіх наступних податкових періодах протягом реєстрації суб`єкта господарювання як платника єдиного податку.

Щодо посилання відповідача на положення п. 44.6 ст. 44 ПК України та доводи про надання до позовної заяви представником позивача - адвокатом Чубаренком О. копій документів, які в ході проведення документальної перевірки не надавались позивачем до податкового органу, а саме: акт наданих послуг №1 від 29.12.2018 року, акт наданих послуг №2 від 29.12.2019 року, акт приймання-передачі товару від 17.12.2018 року, акт приймання-передачі товару від 02.01.2019 року, видаткові касові ордери; звіти за договором поставки, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок надання платниками податків документів до податкової перевірки регламентовано статтею 85 ПК України.

Відповідно до пункту 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Відповідно до пункту 85.4 статті 85 ПК України, при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.

Згідно до пункту 85.6 статті 85 ПК України разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Підпунктом 20.1.6 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючим органам надано право запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

З матеріалів справи встановлено, що копія наказу ГУ ДПС у Харківській області №707-п від 15.02.2024 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 », повідомлення про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 15.02.2024 №97/20-40-24-10-17, запрошення на підписання матеріалів, складених за результатами проведеної від 15.02.2024 №524/20-40-24-10-17 були вручені позивачці 20.02.2024, документальна позапланова невиїзна перевірка проводилась з 19.04.2024 по 25.04.2024 р.

Зі змісту акту перевірки № 20436/20-40-24-10-07/ від 02.05.2024 вбачається, що при перевірці були використані документи, які надані ФОП ОСОБА_1 до контролюючого органу під опис (вх. ГУ ДПС від 13.02.2024 №12623/6), тобто до призначення перевірки наказом про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 15.02.2024 №707-п.

При цьому, за період з 15.02.2024 по день завершення перевірки запитів про надання документів на адресу платника від відповідача не надходило та матеріали справи не містить акт про відмову надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до абзацу першого пункту 44.6 статті 44 ПК у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відсутність або ненадання певних документів під час перевірки не може бути підставою для відмови у їх оцінці під час судового розгляду справи, адже зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, встановлений ст.9 КАС України, зобов`язує адміністративний суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

Суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків контролюючого органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 16 лютого 2021 року по справі № 820/7105/16.

Суд не може не прийняти до уваги окремі докази лише з тих підстав, що контролюючий орган заперечує щодо факту пред`явлення їх до перевірки.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

У пп. 70 - 71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, п. 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, п. 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, п. 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, п. 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74 від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119

Отже, у випадку не конкретизації порушень, виявлених під час перевірки платник податків перебуває у стані правової невизначеності, що позбавляє його можливості надати контролюючому органу необхідні в розумінні суб`єкта владних повноважень документи та захищати свої права.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст. 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

В той же час, відповідачем не надано суду жодних доказів щодо факту отримання позивачем вказаних вище готівкових коштів, що свідчить про відсутність підстав для застосування до позивача штрафних санкцій, згідно оскаржуваного податкового повідомлення рішення.

Оскільки штрафна санкція, зазначена в податковому повідомленні-рішенні від 30.05.2024 №0, була застосована до всього отриманого доходу за 2019, 2020 та 2021 роки на підставі п. 1 ст. 17 Закону України № 265/95-ВР з урахуванням п. 15 розділу II «Прикінцеві положення" Закону України № 265/95-ВР через перевищення у 2018 році ліміту доходу, встановленого підпунктом 296.10 статті 296 ПК України, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 30.05.2024 №0 про застосування до ОСОБА_1 штрафних (фінансових) санкцій за порушення законодавства про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг на суму 3116943,61 грн., винесене ГУ ДПС у Харківській області у правомірно.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 30.05.2024 №0.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. п. 3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 по справі № 520/17811/24 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 30.05.2024 №0.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 01.05.2025 року