Справа № 620/10966/24
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Карпушової О.В., Ключковича В.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними дій, рішень та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, у якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в м. Києві Національної поліції України по виданню наказу № 1221о/с від 28.06.2024 в частині переведення для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Донецькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 ;

- скасувати наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві Національної поліції України № 122lo/с від 28.06.2024 в частині переведення для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Донецькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області Національної поліції України по виданню наказу №309 о/с від 01.07.2024 в частині призначення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Покровського районного управління поліції;

- скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області Національної поліції України №309 о/с від 01.07.2024 в частині призначення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Покровського районного управління поліції.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що оскаржувані дії та накази в частині, що стосується його прав, прийнято відповідачами з порушенням чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини. Позивач вважає, його переведено на службу на іншу посаду та в іншу місцевість без його згоди.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Головне управління Національної поліції у м. Києві в оскаржуваному наказі не зазначає конкретно правові підстави, передбачені частиною першою статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», що надають право суб`єкту владних повноважень здійснити переведення. Вважає, що відповідача не врахували волевиявлення позивача щодо обставин переведення.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки обставинам, що переведення здійснено в період втрати працездатності.

Також апелянт стверджує, що в змісті оскаржуваних наказів не зазначено конкретно, що переведення здійснено на рівнозначну посаду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2025 та від 24.02.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Від представника Головного управління Національної поліції у м. Києві 04.02.2025 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади. Представник стверджує, що позивач переміщений на рівнозначну посаду відповідно до п. 2 частини першої статті 65 Закону №580-VIII для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, з дотриманням процедури, установленої спеціальним законодавством, у тому числі з урахуванням положень Закону № 2123-IX, яким внесено зміни до спеціального Закону № 580-VIII, з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану. Переведення позивача слугувало не тільки цілям, поставленим керівництвом держави перед Національною поліцією України, та необхідністю виконання завдань поліції, передбачених Законом № 580- VIII, а й мало на меті забезпечення дотримання прав і свобод людей, гарантованих їм Конституцією України, отже не може бути визнаним неефективним, або таким, що не відповідає інтересам служби.

Від ОСОБА_1 до суду 24.02.2025 надійшла заява, в якій останній стверджує, що відповідач не довів, що має право здійснити переведення, коли особа перебувала на лікуванні, а суд першої інстанції не надав цим доводам оцінки. Також зазначає, що спірний наказ не містить конкретної підстави щодо його переведення, а містить лише посилання на статтю 65 Закону України «Про Національну поліцію».

Від Головного управління Національної поліції в Донецькій області 25.02.2025 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначає, що наказом Національної поліції від 04.12.2015 № 142 затверджено "Перелік посад поліцейських і відповідних їм граничних спеціальних звань", відповідно до якого посадам «слідчого» управління, відділу та відділення поліції та «дільничного офіцера поліції» управління, відділу та відділення поліції відповідають граничні спеціальні звання «старший лейтенант поліції». Враховуючи викладене, позивача переведено на рівнозначну посаду.

Стверджує, що переведення позивача в інтересах служби у порядку статті 65 Закону № 580-VIII здійснено на підставі: ініціативного листа керівника органу поліції - ГУНП в Донецькій області від 27.06.2024 № 3023/01/12-2024; рішення керівника поліції - ГУНП у м. Києві, а саме наказ від 28.06.2024 № 1221 о/с, та подання про призначення позивача на посаду в ГУНП в Донецькій області, що повністю відповідає правовій процедурі, встановленій статтями 60, 65 Закону № 580-VIII (в редакції, що діє з 01.05.2022) та Порядком № 1235. Переведення позивача слугувало не тільки цілям, поставленим керівництвом держави перед Національною поліцією України, не тільки необхідністю виконання завдань поліції, передбачених Законом № 580-VIII, а й мало на меті забезпечення дотримання прав і свобод людей, гарантованих їм Конституцією України, отже не може бути визнаним неефективним, або таким, що не відповідає інтересам служби.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу у званні старшого лейтенанта на посаді слідчого відділення №5 слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Національної поліції України, що підтверджується витягом з наказу №1221 о/с від 28.06.2024.

До ГУНП у м. Києві надійшов лист з ГУНП в Донецькій області від 27.06.2024 № 3023/01/12-2024 щодо необхідності комплектування вакантних посад поліцейських з метою залучення їх для виконання повноважень поліції, здійснення заходів правового режиму воєнного стану та посилення контртерористичних заходів на території Донецької області.

Заступник начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві полковник поліції Тарас Полієнко в доповідній записці від 28.06.2024 начальникові Головного управління Національної поліції у м. Києві полковнику ОСОБА_2 порушив клопотання про переведення до Головного управління Національної поліції в Донецькій області відповідно до частин першої, сьомої та восьмої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення №5 (з обслуговування вул. В. Васильківська та вул. Антоновича) слідчого відділу Голосіївського управління поліції.

Головним управлінням Національної поліції у м. Києві видано наказ від 28.06.2024 № 1221 о/с щодо переведення для подальшого проходження служби до ГУНП в Донецькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .

Листом ГУНП у м. Києві від 29.06.2024 № 94275-2024 ОСОБА_1 повідомлено про переведення та необхідність прибуття до ГУНП в Донецькій області для подальшого проходження служби, який він отримав, про що містяться відповідні докази у справі.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 01.07.2024 № 309 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , який прибув із Головного управління Національної поліції у м. Києві, призначено дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Покровського районного управління поліції з 01.07.2024, з посадовим окладом 2400 гривень та установлено надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції у розмірі 40 %. Підстава: наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 28.06.2024 №1221 о/с, подання Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 01.07.2024.

Вважаючи вказані накази відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що саме з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану встановлено для поліцейських обов`язок проходження служби там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника поліції, в результаті і виникає у керівника ГУНП необхідність у негайному відновленні та підтриманні функціонування органів поліції (зокрема - у Головному управлінні Національної поліції, куди було призначено позивача) для забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 59 Закону №580-VIII рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Стаття 65 Закону №580-VIII визначає порядок та підстави переміщення поліцейських.

Відповідно до частини першої статті 65 Закону №580-VIII переміщення поліцейських здійснюється:

1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;

2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;

3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону;

4) у зв`язку із зарахуванням на денну форму навчання за державним замовленням, у тому числі до магістратури, ад`юнктури та докторантури закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.

Приписами частини другої статті 65 Закону №580-VIII встановлено, що посада вважається вищою, якщо за нею штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції, нижчою, якщо передбачене нижче спеціальне звання поліції, та рівнозначною, якщо передбачене таке саме спеціальне звання поліції.

Умовами частини сьомої статті 65 Закону №580-VIII передбачено, що переведення є формою переміщення поліцейських, яке здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.

Згідно з частиною восьмою статті 65 Закону №580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.

Крім того, відповідно до статті 60 Закону №580-VIII відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Наведені редакції ч. 8 статті 65 та статті 60 Закону №580-VIII набули змін згідно із Законом від 15.03.2022 №2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану», який набрав чинності з 01 травня 2022 року.

Аналіз наведених норм Закону України «Про Національну поліцію» свідчить про те, що поліцейський, зважаючи на особливий характер державної служби, зобов`язаний проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника. Водночас, Закон №580-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин містить умову регулювання відносин щодо проходження служби в поліції саме цим Законом.

Отже, зміни в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції, що відбулися з 01 травня 2022 року, виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення поліцейських, усунувши таким чином неоднозначне застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, що мало місце в судовій практиці.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 травня 2023 року у справі №620/3663/19, яка підлягає обов`язковому застосуванню судами відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, які викладені у вищевказаній постанові.

Доводи ОСОБА_1 стосовно відсутності його згоди на переміщення, як підставу для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів оцінює критично.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що побажання поліцейського необхідне лише у випадку переміщення поліцейських на рівнозначні посади за ініціативою поліцейського (п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону №580-VIII) та при переміщенні його по службі у зв`язку зі скороченням штатів (ч. 2 ст. 68 Закону № 580-VIII).

В усіх інших випадках підставою переміщення визначено певні обставини або рішення певних органів, настання (прийняття) яких не залежать від волі поліцейського, в тому числі переміщення для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Колегією суддів встановлено, що до Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшов лист Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 27.06.2024 №3023/01/12-2024, в якому зазначено, що у період воєнного стану в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області виник некомплект вакантних посад поліцейських, який складає 1135 одиниць (29,5%), зокрема в підрозділах превентивної діяльності 247 одиниць (18,3 %), досудового розслідування - 288 одиниць (34,1%) та кримінальної поліції - 233 одиниці (21,7%), цим самим збільшуючи навантаження на поліцейських майже на третину, що дається в знаки при забезпеченні виконання ними своїх службових обов`язків.

З метою максимального та ефективного забезпечення виконання повноважень поліції, здійснення заходів правового режиму воєнного стану та посилення контртерористичних заходів на території Донецької області, виникає нагальна потреба в додатковому залученні поліцейських для виконання відповідних завдань та комплектуванні вакантних посад.

Таким чином, переведення позивача на посаду дільничого офіцера поліції сектору дільничих офіцерів поліції відділу превенції Покровського районного управління поліції було зумовлене необхідністю забезпечити ефективне та безперервне надання поліцейських послуг під час дії воєнного стану на території Донецької області.

Отже, спеціальне законодавство, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, не вимагало згоди поліцейського при прийнятті рішення про його переміщення в інтересах служби на рівнозначну посаду у цю або іншу місцевість.

Як вже було зазначено вище, переведенню позивача слугував лист Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 27.06.2024 № 3023/01/12-2024, адресований ГУНП у м. Києві щодо виникнення у період воєнного стану в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області некомплекту вакантних посад поліцейських, який складає 1135 одиниць (29,5%), зокрема в підрозділах превентивної діяльності 247 одиниць (18,3 %), досудового розслідування - 288 одиниць (34,1%) та кримінальної поліції - 233 одиниці (21,7%), цим самим збільшуючи навантаження на поліцейських майже на третину.

Подання на позивача від 01.07.2024 аргументоване значним некомплектом, постійним залученням особового складу Покровського районного управління поліції до виконання завдань територіальної оборони, забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, несення служби на блокпостах, що призводить до постійного та значного службового навантаження на поліцейських, що призвело до необхідності залучення додаткової кількості поліцейських для виконання відповідних завдань.

Таким чином, інтересами служби, що зумовили переведення позивача до ГУНП в Донецькій області, була необхідність забезпечити ефективне та безперервне надання поліцейських послуг під час дії воєнного стану на території Донецької області.

Щодо доводів апелянта про те, що в оскаржуваному наказі Головного управління Національної поліції у м. Києві не зазначено конкретно правові підстави, передбачені частиною першою статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», що надають право суб`єкту владних повноважень здійснити переведення, колегія суддів зазначає наступне.

Наказ відповідача № 1221 о/с від 28.06.2024 року містить посилання на норми чинного спеціального законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а саме частину першу, сьому та восьму статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», як на підставу для переведення позивача до ГУНП в Донецькій області для подальшого проходження служби.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, відсутність конкретизації підстави, у зв`язку з якими позивача переведено до іншого місця служби, не впливає на правомірність прийнятих відповідачами наказів, з огляду на фактичну наявність таких підстав та спеціального законодавства, яким передбачено необхідність прийняття таких рішень (переведення до іншого місця проходження служби) з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану.

Що стосується наказу ГУНП в Донецькій області № 309 о/с від 01.07.2024, останній за своїх формальних ознак відповідає вимогам Закону України "Про Національну поліцію", Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції та Переліку документів з питань проходження служби, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 № 1235 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2016 р. за № 1668/29798. Крім того, призначення позивача на посаду відбулось з урахуванням критерію рівнозначності.

Щодо доводів апелянта про те, що в змісті оскаржуваних наказів не зазначено, що переведення здійснено на рівнозначну посаду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 65 Закону № 580-VIIІ посада вважається вищою, якщо за нею штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції, нижчою, якщо передбачене нижче спеціальне звання поліції, та рівнозначною, якщо передбачене таке саме спеціальне звання поліції.

Верховний Суд у своїх постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 820/6677/16, від 17 жовтня 2019 року у справі № 420/5192/18, від 11 серпня 2020 року у справі № 620/2624/19, від 30 вересня 2020 року у справі № 640/20160/18, від 23 червня 2021 року у справі № 240/14986/20 сформулював висновок щодо правильності застосування норм матеріального права при визначенні рівнозначних посад поліції для цілей переміщення поліцейських на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Зокрема, Верховний Суд зазначив, що служба в поліції за своїм змістом є державною службою особливого характеру, у зв`язку з чим, в частині, що не врегульована Законом № 580, до спірних правовідносин може бути застосований Закон України від 10 грудня 2015 року за № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889).

За визначенням, наведеним у п. 6 частини першої статті 2 Закону № 889, рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Відповідно до частини першої, другої статті 94 Закону № 580 поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Отже, рівнозначність посади поліцейського включає в себе декілька факторів: спеціальне звання, підкатегорії посад з урахуванням рівнів державних органів, грошове забезпечення, а також функціональні обов`язки.

Слід зазначити, що посада слідчого відділення №5 слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві та посада дільничого офіцера поліції сектору дільничих офіцерів поліції відділу превенції Покровського районного управління поліції передбачають однакове спеціальне звання.

Колегія суддів встановила, що у спірних наказах позивачу встановлено звання «старший лейтенант поліції», що в силу положень частини другої статті 65 Закону № 580-VIII свідчить про рівнозначність цих посад.

Щодо посилання апелянта на те, що переведення здійснено в період втрати працездатності, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи міститься лист управління кадрового забезпечення Головного управління національної поліції у м. Києві від 17.10.2024, із якого вбачається, що листи непрацездатності або інші медичні документи, які б підтверджували факти перебування на лікарняному ОСОБА_1 у період з 03.06.2024 по 06.08.2024 до управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у м. Києві не надходили та він особисто не надавав.

Отже, вказане не може свідчити, що звільнення відбулось під час тимчасової непрацездатності.

Більше того, частиною третьою статті 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Отже, вказані положення загального законодавства стосуються саме недопустимості звільнення працівника з роботи у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці, а не його переведення. Перебування позивача на лікарняному не перешкоджає його переведенню на іншу посаду.

Доводи апелянта, зазначені в апеляційній скарзі щодо порушення відповідачем приписів законодавства не знайшли свого підтвердження.

Також колегія суддів зазначає, що апелянт просить суд зобов`язати Головне управління Національної поліції у м. Києві направити позивачу інформацію про вакансії посад слідчого у Голосіївському РУП ГУНП у м. Києві станом на 28.06.2024, виконавши ухвалу суду про відкриття провадження у справі; зобов`язати Головне управління Національної поліції у м. Києві надати інформацію про розмір посадового окладу, положення, посадові інструкції слідчого у Голосіївському УП ГУНП у м. Києві станом на 28.06.2024; зобов`язати Головне управління в Донецькій області надати інформацію про розмір посадового окладу, положення, посадові інструкції, дільничого офіцера поліції сектору дільничих офіцерів поліції відділу превенції Покровського районного управління поліції в Донецькій області станом на 28.06.2024.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає, що останнє не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Враховуючи підстави та предмет заявленого позову, що обумовлюють межі з`ясування обставин в цій справі, суд приходить до висновку про відсутність необхідності зобов`язання відповідача надати відповідну інформацію.

З огляду на вказані вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

У свою чергу, відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, доведено правомірність прийнятих наказів про переведення позивача для подальшого проходження служби в ГУНП в Донецькій області.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі №620/10966/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді О.В.Карпушова

В.Ю.Ключкович