Справа № 240/14967/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції Горобцова Я.В.
Суддя-доповідач Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року Справа № 240/14967/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправним та скасування рішення,

зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

1. ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі - Відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 13.04.2020 внаслідок захворювання, пов`язані із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 22.05.2020 № 72;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити, нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2020, як інваліду ІІ групи з 13.04.2020 внаслідок захворювання, пов`язані із захистом Батьківщини відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 з урахуванням попередніх виплат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що йому протиправно відмовлено у призначені одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності з посиланням на те, що зміна групи інвалідності відбулася в понад дворічний термін.

Позивач стверджував, що повторний огляд органами МСЕК та повторне встановлення йому інвалідності не відбулося в межах двох років не з його вини, а тому Позивач, з урахуванням правових висновків Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 у аналогічній справі № 826/7472/18 не може зазнавати жодних негативних правових наслідків.

2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату ОГД, в тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.

При цьому судом були враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах у справах №1.380.2019.006957, №240/10153/19, №240/7411/21, №2340/5043/18, №560/2158/20, № 580/2611/19.

3. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на рішення Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2022 від 06.04.2022, згідно з яким пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, яким встановлено дворічний термін встановлення вищої групи інвалідності, визнано таким, що не відповідає Конституції України та, відповідно, наполягає на тому, що обмеження права на отримання доплати спірної допомоги є неконституційним.

Також Апелянт зазначає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати законодавство, що діяло на момент набуття Позивачем права на одноразову грошову допомогу, яке не передбачало обмеження такого права дворічним терміном.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що погіршення стану його здоров`я розпочалося до встановленої дати повторного огляду, а також посилається на те, що до 18.02.2020 лікувався в закладах охорони здоров`я, на запровадження карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, погіршення на початку 2020 року стану здоров`я його матері, що в сукупності зумовило неможливість проходження ним повторного огляду МСЕК 01.03.2020.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.08.2019 у справі №826/7472/18, від 20.03.2018 у справі №295/3091/17.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2024 та від 10.03.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

5. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просить таку скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, зазначаючи, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрат працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразово грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

При цьому Відповідач посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.12.2023 у справі № 2340/5043/18, від 28.08.2023 у справі № 560/2158/20.

6. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

7. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 70-РС від 23.06.2018 солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно довідки МСЕК № 0777826 Позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 05.03.2018, причина інвалідності: захворювання пов`язане із захистом Батьківщини. При встановленні Позивачу ІІІ групи інвалідності первинно, останньому була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 440 500,00 грн.

Згідно довідки МСЕК № 0085630 Позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 13.04.2020 (довічно), причина інвалідності: захворювання пов`язане із захистом Батьківщини.

Позивач звернувся до Відповідача з заявою про виплату грошової допомоги у зв`язку з зміною групи інвалідності. Згідно витягу з протоколу засідання комісії МОУ від 22.05.2020 №72 Позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.

Рішення вмотивовано тим, що згідно абзацом другим пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою КМ України від 25.12.2013 № 975, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Зміна групи інвалідності у заявника відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. Допомога у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності виплачена в сумі 440 500,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням Відповідача, Позивач звернувся з цим позовом до суду.

8. Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII), «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 41 Закону №2232-XII Виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ст. 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується зокрема у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно ст. 16-2 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:

а) 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону;

500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону;

б) 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

2. Одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Висновки суду апеляційної інстанції.

9. Системний аналіз викладених вище норм права дозволяє колегії суддів стверджувати, що законодавством, чинним станом на момент виникнення спірних правовідносин, допускається можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, проте при виникненні цих підстав протягом двох років з моменту їх первинного встановлення.

10. Твердження Апелянта про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати законодавство, яке діяло на момент набуття Позивачем права на одноразову грошову допомогу та не передбачало обмеження такого права дворічним терміном, а також посилання на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові по справі № 295/3091/17, колегія суддів вважає необґрунтованим та до уваги не приймає, оскільки судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2023 року у справі № 240/7411/21 відступила від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №295/3091/17, 21.06.2018 у справі №760/11440/17, 30.09.2019 у справі № 825/1380/18 та інших, де його застосовано, та дійшла такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII:

1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком, після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, застосовуються починаючи з 01.01.2014;

3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).»

11. Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання Апелянта на рішення Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2022 від 06.04.2022, згідно з яким пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, визнано таким, що не відповідає Конституції України, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, положення зазначеного пункту не застосовується лише до тих правовідносин, що виникли після 06 квітня 2022 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2023 у справі № 240/7411/21. А згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

12. Отже, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів Апелянта щодо не обмеження дворічним строком права Позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності.

13. При цьому слід зазначити, що подібні правовідносини були предметом розгляду також у справі №1.380.2019.006957. У постанові Верховного Суду від 02.12.2020, прийнятій у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, Суд дійшов такого правового висновку щодо застосування статті 16-3 Закону № 2011-XII:

«… дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання».

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що встановлення законодавцем обмеженого строку є однією з умов дисциплінування фізичних осіб як учасників публічно-правових відносин при реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги. У випадку пропуску такого строку виключними підставами для визнання судом поважними причин такого пропуску може бути лише наявність об`єктивно непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Разом з тим, це не означає, що зі збігом цього строку особа безумовно втрачає соціальні гарантії, які надані їй Законом, зокрема можливість реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у виключних випадках із застосуванням судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову).

14. Вищезазначене підтверджується позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 23.10.2018 у справі № 161/69/17 та від 12.03.2019 у справі №760/18315/16-а, в яких колегія суддів Верховного Суду дійшла обґрунтованого висновку, що строк може вважатись присічним за умови, якщо особа протягом цього строку має можливість в будь-який час звернутися за захистом своїх соціальних прав, а саме, права на отримання грошової виплати; не вважається завершеним строк за умови об`єктивної відсутності можливості особи безперешкодного звернення за захистом відповідного соціального права; таке обмеження буде порушенням права особи на соціальне забезпечення та проявом дискримінації.

15. Крім того, Велика Палата Верховного Суду також сформулювала позицію щодо можливості поновлення преклюзивного строку, якщо його пропущено з причин, що є поважними і не залежали від волі та дій особи, зокрема, у постановах від 20.06.2018 у справі № 553/1642/15-ц, від 29.08.2018 у справі № 755/17365/15-ц та від 20.03.2019 у справі № 456/450/16-ц, де зазначила, що строкові обмеження для реалізації особою свого майнового права без можливості поновлення такого строку, якщо його пропущено з причин, що є поважними і не залежали від волі та дій такої особи, не є необхідним у правовій державі; таке обмеження буде непропорційним і неправомірним обмеженням прав особи та неправомірним втручанням у право на мирне володіння своїм майном та реалізації майнових прав.

16. Зважаючи на обставини цієї справи, колегія суддів відзначає, що первинно Позивачу встановлена ІІІ групу інвалідності з 05.03.2018, та призначена дата повторного огляду - 01.03.2020, тобто в межах дворічного строку. Враховуючи зазначене, колегія суддів не приймає до уваги посилання Апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.08.2019 у справі №826/7472/18, оскільки вони не є релевантними у справі, що переглядається в апеляційному порядку.

17. Так, у справі № 826/7472/18 судами було встановлено, що первинно інвалідність позивачу встановлено з 09.09.2015, а черговий переогляд призначено на 18.09.2017, тобто поза межами дворічного строку. Крім того, станом на 18.09.2017 позивач за станом здоров`я не міг відвідати МСЕК за місцем її знаходження. Через начальника відділення позивач ініціював проведення МСЕК за місцем лікування. Актом МСЕК від 20.09.2017 І-б групу інвалідності встановлено з 18.09.2017. Тобто саме з 18.09.2017 настали наслідки, пов`язані із встановленням позивачу І-Б групи інвалідності.

18. Натомість у справі, що розглядається, як зазначалося колегією суддів раніше, повторний огляд призначено в межах дворічного строку. Окрім того, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі у контексті ст.ст. 73-74 КАС України, докази, які підтверджують, що Апелянт за станом здоров`я або з інших причин, які не залежали від його волі, не мав можливості з`явитися до МСЕК для повторного огляду 01.03.2020.

19. Посилання Апелянта на факт перебування його на стаціонарному лікуванні у період з 28.01.2020 по 12.02.2020, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки згідно з наявними у матеріалах справи випискою із медичної карти №414/114 та консультативного заключення від 18.02.2020 № 541, на стаціонарному лікуванні перебувала ОСОБА_2 , а не Позивач у справі.

20. Покликання Апелянта на дію карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, апеляційний суд вважає необґрунтованим, оскільки карантин було установлено з 12 березня 2020 р. відповідно до постанови КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а тому Позивач не був позбавлений можливості своєчасно вчинити активні дії з метою проходження повторного медичного огляду та прибути 01.03.2020 (до запровадження карантину) для проходження медичної комісії.

21. Водночас, посилання ОСОБА_1 на довідку від 29.01.2019 №103 та консультаційне заключення Київської обласної клінічної лікарні від 25.04.2019, апеляційний суд також до уваги не приймає, оскільки підставою для призначення спірної допомоги є саме рішення компетентного органу (МСЕК). Крім того, суд не є спеціалізованими установами в медичній сфері і не може надавати оцінку діагнозу Позивача та наявності підстав для встановлення вищої групи інвалідності.

22. Аналізуючи всі доводи Апелянта, судова колегія також враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

23. Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

24. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.??????????

25. Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року- без змін.

26. Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

???? ??????Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,?

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 28 квітня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев