Справа № 200/4672/24
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року справа №200/4672/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 р. у справі № 200/4672/24 (головуючий І інстанції Аканов О.О.) за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням,-

ВСТАНОВИВ:

08 липня 2024 року Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач, ОСОБА_1 ), в якому просив: стягнути витрати, пов`язані з утриманням.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року про відкриття провадження у справі прийнято до розгляду позовну заяву та відкрити провадження в адміністративній справі № 200/4672/24, розгляд справи судом визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні без повідомлення сторін).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви Харківського національного університету внутрішніх справ про поновлення строку звернення до суду, позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви п`ять днів з дня вручення позивачу даної ухвали шляхом подання до суду: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з вказанням інших причин його пропуску.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення Харківським національним університетом внутрішніх справ з адміністративним позовом до суду, які викладені у заяві від 16.09.2024 про поновлення строку пред`явлення позову до суду, позовну заяву залишено без розгляду.

Позивач, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, поновити позивачу строк звернення до суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скарга обґрунтована тим, що відповідача відрахували з числа курсантів та звільнили зі служби в Національній поліції України Наказом ХНУВС від 20.12.2021 № 562 о/с. Повідомлення про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі було вручено ОСОБА_1 під підпис 17.12.2021. 20.12.2021 між ХНУВС та ОСОБА_1 було укладено договір про відшкодування витрат з розстроченням платежу до одного року. 10.12.2022 останній строк належної сплати сплинув. До вказано строку відповідачу не відшкодував витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

13.10.2023 позивачем у межах трьох річного терміну було подано до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05.01.2024 у справі № 243/5650/23 закрито провадження, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

23.01.2024 Університетом було подано апеляційну скаргу на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05.01.2024.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.05.2024 апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ залишили без задоволення, та ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 січня 2024 року залишили без змін, у зв`язку з тим, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми процесуального права щодо визначення судової юрисдикції цієї справи.

Скаржник вважає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано наявність поважних та об`єктивних причин, які заважали йому звернутись до суду із позовом у проміжок часу з 10.02.2023 до 13.10.2023, при тому, що з 19.12.2022 позивач був обізнаний щодо належності розгляду вказаної категорії справ саме в порядку адміністративного судочинства, оскільки справи на які посилається суд не є тотожним з справою №200/4672/24, оскільки особи не уклали договір про відшкодування витрат з розстроченням платежу до одного року.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення , а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що необгрунтованими є посилання скаржника на те, що оскільки ним було подано позов до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у межах трьох річного терміну, встановленого ЦК України, то й строк звернення з даним позовом в порядку адміністративного судочинна ним також не пропущений.

У даній справі спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням відповідача з публічної служби та виникненням у нього, на підставі укладеного контракту, зобов`язання щодо відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з його утриманням в Харківському Національному університеті внутрішніх справ.

Отже, має застосовуватися місячний строк звернення до суду з відповідним позовом.

10.12.2022 р. сплинув останній день строку належної сплати відповідачем відповідних витрат, отже, останнім днем встановлено місячного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом було 11.03.2023 р.

Натомість вперше з позовом в порядку цивільного судочинства позивач звернувся лише 13.10.2023 р., а з даним позовом в порядку адміністративного судочинства лише 08.07.2024 р.

Тобто позивачем було пропущено місячний строк звернення до адміністративного суду як на дату звернення з позовом в порядку цивільного судочинства, так і на дату звернення з даним адміністративним позовом в порядку адміністративного.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.

Залишаючи без розгляду позову заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач враховуючи умови договору про відшкодування витрат з розстроченням платежу до одного року, мав право ініціювати процедуру примусового стягнення з відповідача грошових коштів шляхом звернення до суду із відповідним позовом з 10.02.2023. Позивачем жодним чином не обґрунтовано наявність поважних причин, які заважали йому звернутись до суду із позовом у проміжок часу з 10.02.2023 до 13.10.2023, а із даним позовом позивач звернувся до суду лише 08.07.2024 року, тобто із значним пропуском строку звернення до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, ч. 1 ст. 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За статтею 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частини 1 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частиною 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», не залежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі згідно частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини в по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Зазначене дає підстави дійти до висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Зокрема, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Предметом даного позову є стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (п. 39).

Згідно сталої судової практики, до цієї категорії справ поширюються частини 5 статті 122 КАС України.

Зокрема, така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 і неодноразово викладалася у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №340/685/19, від 10 жовтня 2019 року у справі № 140/721/19, від 24 грудня 2019 року у справі №824/284/19-а, від 29 квітня 2020 року у справі №560/1942/19, від 18 червня 2020 року у справі №140/2024/19, від 01 липня 2020 року у справі №400/1758/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 1.380.2019.001192, від 19 листопада 2020 року у справі №400/2654/19, від 20 листопада 2020 року у справі №160/11957/19, від 21 січня 2021 року у справі №520/1559/2020 та від 28 січня 2021 року у справі №520/6265/2020, від 28 квітня 2022 року у справі № 420/9196/20, від 23 березня 2023 року у справі № 420/24331/21, від 19 жовтня 2023 року у справі №420/6857/20, від 18 жовтня 2024 року справа № 160/19633/23, від 05 грудня 2024 року справа № 560/688/19, та інших.

Так, у справі № 340/685/19 (постанова від 30 вересня 2019 року) Верховний Суд звертав увагу, що відповідачці було надано строк на добровільну сплату витрат, пов`язаних з її утриманням у закладі вищої освіти до 17 листопада 2018 року, у зв`язку з чим, починаючи з 18 листопада 2018 року розпочався перебіг строку на реалізацію позивачем свого права на звернення до суду з позовом про стягнення вказаних витрат у примусовому порядку; в свою чергу, позивач звернувся до суду з цим позовом 11 березня 2019 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

У справі № 420/4661/19 (постанова від 24 лютого 2021 року) Верховний Суд звертав увагу, що позивач звернувся до місцевого адміністративного суду через більш ніж місяць після закриття провадження у справі в суді загальної юрисдикції. При цьому суд касаційної інстанції констатував, що жодних аргументів щодо наявності обставин, які би свідчили про відсутність об`єктивної можливості вчасно звернутись до суду з цим позовом, позивач не навів, відповідних доказів до суду не надав.

У справі № 140/721/19 (постанова від 10 жовтня 2019 року) Верховний Суд звертав увагу, що відповідачу було надано строк на добровільну сплату витрат, пов`язаних з його утриманням у закладі вищої освіти до 14 грудня 2018 року, у зв`язку з чим, починаючи з 15 грудня 2018 року, розпочався перебіг строку на реалізацію позивачем свого права на звернення до суду з позовом про стягнення вказаних витрат у примусовому порядку; в свою чергу, позивач звернувся до суду з цим позовом 15 березня 2019 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

У справі № 824/284/19-а (постанова від 24 грудня 2019 року) Верховний Суд звертав увагу, що про існування постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №804/285/16 (у якій Велика Палата відступила від своїх висновків) позивач дізнався з постанови Луганського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2019 року, натомість з позовом до суду звернувся лише 15 березня 2019 року; при цьому, підстав неможливості звернення до суду у місячний строк з дня коли позивачу стало відомо, що такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, позивачем до суду надано не було.

У справі №560/1942/19 (постанова від 29 квітня 2020 року) Верховний Суд звертав увагу, що позивач зазначав, що про існування постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 804/285/16 (у якій Велика Палата відступила від попередньо викладених висновків) дізнався з постанови Луганського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2019, натомість з позовом до суду звернувся лише 26.06.2019; при цьому, підстав неможливості звернення до суду у місячний строк з дня коли позивачу стало відомо, що такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, позивачем до суду надано не було.

У справі №140/2024/19 (постанова від 18 червня 2020 року) Верховний Суд звертав увагу, що позивач зазначав про ознайомлення саме 21 січня 2019 року із постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №804/285/16; однак, як вбачається із матеріалів справи, скаржнику стало відомо про існування зазначеної вище правової позиції із постанови Луганського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2019 року (повний текст якої оприлюднено 16 січня 2019 року) у справі №428/6444/18, в якій Національна академія виступала позивачем; натомість, з позовом до адміністративного суду Національна академія звернулась лише 24 червня 2019 року.

У справі № 520/8425/19 (постанова від 17 вересня 2020 року) Верховний Суд звертав увагу, що 06.12.2018 позивач звернувся із даним позовом в порядку ЦПК України до Уманського міськрайонного суду Черкаської області; постановою Апеляційного суду Черкаської області від 02.04.2019 справа передана на розгляд до Московського районного суду м. Харкова; ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.05.2019, яка надійшла на адресу позивача 19.06.2019, провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що дана категорія справ підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства; разом з тим, з позовом до суду позивач звернувся за допомогою засобів поштового зв`язку лише 19.08.2019, тобто через більш ніж два місяці після закриття провадження у справі ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.05.2019; жодних аргументів щодо наявності обставин, які би свідчили про відсутність об`єктивної можливості вчасно звернутись до суду з цим позовом, позивач не навів, відповідних доказів до суду не надав.

У справі № 360/962/19 (постанова від 17 квітня 2020 року) Верховний Суд звертав увагу, що про постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року позивач дізнався 21 січня 2019 року, тоді як з позовом до суду звернувся лише 2 березня 2019 року; водночас про причини неможливості звернення до суду у місячний строк з дня ознайомлення з постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року позивач не зазначив.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до п.5 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабунету Міністрів України від 12.04.2017 № 261 (далі Порядок № 261) після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів.

Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи.

Наказом ХНУВС від 20.12.2021 № 562 о/с відповідача відрахували з числа курсантів та звільнили зі служби в Національній поліції України за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) ЗУ «Про Національну поліцію».

На виконання порядку №261, позивач склав та направив повідомлення про зобов`язання відповідача відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі за останнім місцем реєстрації відповідача, яке отримано відповідачем 17.12.2021 під власний підпис.

Вказаним контрактом від 01.09.2020 №612 не визначено строку, протягом якого особа має відшкодувати витрати, зокрема, у разі порушення його умов, повідомлення про необхідність відповідача відшкодувати витрати на навчання у 30-денний термін отримано ним 17.12.2021.

20.12.2021 між ХНУВС та ОСОБА_1 було укладено договір про відшкодування витрат з розстроченням платежу до одного року (далі Договір про розстрочення).

У пункті 2.2 вказаного договору зафіксовано, що ЗВО має право достроково розірвати договір та пред`явити до сплати суми заборгованості, якщо боржник не сплачує в повному обсязі протягом двох місяців розстрочені суми заборгованості у строки, визначені цим договором.

10.12.2022 останній строк належної сплати сплинув.

До вказаного строку відповідач не відшкодував витрати.

Тобто відповідач зобов`язався сплатити витрати у добровільному порядку в повному обсязі до 10.12.2022 включно.

Таким чином перебіг строку на реалізацію позивачем свого права на звернення до суду з позовом у разі невиконання відповідачем зазначеного обов`язку, розпочався 11.12.2022 (тобто наступного дня після дати, яка зазначена у договорі про відшкодування витрат як кінцева дата розстрочки для сплати заборгованості) та закінчувався 10.02.2023.

Позивач звернувся до суду з позовом 08 липня 2024 року, тобто, з пропуском строку визначеного частиною 5 статті 122 КАС України.

Слід зазначити, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

Позивач як поважність причин пропуску строку звернення до суд з позовом посилається на те, що 13.10.2023 ним у межах трьох річного терміну було подано до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі, проте, колегія суддів зазначає, що станом на 17.12.2021 та 11.12.2022 згідно сталої судової практики до цієї категорії справ поширювались вимоги частини 5 статті 122 КАС України. На дату звернення з позовом 13.10.2023, місячний строку вже сплинув.

Більше того, як слушно зазначив суд, позивач у період з 19.12.2022 по 08.12.2023 звертався до суду адміністративної юрисдикції з подібними позовами та додержанням місячного строку.

На думку суду звернення через рік до суду цивільної юрисдикції з позовом не поновлює строк добровільного виконання (відшкодування відповідачем витрат), є штучним створенням позивачем підстави для нового обрахунку такого строку звернення до суду.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2024 року у справі №160/20365/23, від 11 квітня 2023 року у справі №420/20386/23, правовідносини у яких є подібними до цієї справи.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини, на які посилається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки не перешкоджали зверненню до суду в установлений строк.

Таким чином позивач пропустив місячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Колегія суддів зауважує, що у позивача існувала об`єктивна можливість реалізувати своє право на оскарження спірного наказу у встановлений законом строк.

Колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України»).

У рішенні від 18.10.2005 у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

У цьому аспекті колегія суддів звертає увагу на сформульований Верховним Судом у постанові від 18.01.2023 у справі № 160/6211/21 правовий висновок, відповідно до якого встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого законом або судом проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) суб?єкта владних повноважень або судове рішення отримують додаткову легітимність (стабільність) та не передбачатимуть можливості перегляду (скасування), а правові наслідки їх прийняття (вчинення) не будуть відмінені. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, а також судового рішення. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, наявності фундаментальної судової помилки, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.

З урахуванням установлених обставин справи, часу, що минув, а також пропорційності та юридичної визначеності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неповажності причин пропуску позивачем строку звернення до суду та наявності з огляду на вказане підстав для залишення позову без розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 р. у справі № 200/4672/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено та підписано колегією суддів 30 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

А.В. Гайдар