Справа № 420/10138/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Шостої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Шостої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Шостої кадрової комісії №23 від 21 липня 2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації та вважати проходження атестації успішним;

визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків прокурора Одеської області В. Веніславського №1629к від 17 серпня 2020 року про його звільнення з посади начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 07 вересня 2020 року;

поновити позивача на роботі в органах прокуратури на рівнозначній посаді начальника управління Одеської обласної прокуратури;

стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення, 07 вересня 2020 року, по день фактичного поновлення на роботі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року задоволено позовні вимоги.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури задоволено частково. Змінено рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року, шляхом:

Виключення з мотивувальної частини рішення суду висновки суду про порушення прав ОСОБА_1 проведеною атестацією та про необґрунтованість оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 .

Виключено з мотивувальної та резолютивної частин рішення суду висновок суду про встановлення порядку і строку виконання судового рішення.

В решті залишено без змін рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.04.2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Касаційні скарги Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі №420/10138/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справі між суддями справу №420/10138/20 передано для розгляду головуючому судді Марину П.П.

Так, в обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначає, що оскаржуване позивачем рішення кадрової комісії та наказ про звільнення не відповідають критеріям правомірності, наведеним у ч.2 статті 2 КАС України, зокрема, винесені непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становлять непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції. Відповідач не представив відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, звільняючи його не тільки з посади, а й з органів прокуратури, не дотримався будь-якого порядку доведення його винуватості, чим порушив приписи 62 Конституції України. Рішенням кадрової комісії не доведено, що позивач порушив закон, а лише містить нічим не підтверджені припущення.

Представник позивача також зазначає, що позивач щорічно подавав декларації про доходи, які перевіряло Національне агентство з питань запобігання корупції, відповідно до їх виключних повноважень на здійснення повної перевірки декларацій, з`ясовувала достовірності задекларованих позивачем відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення суб`єкта декларування. За результатами цих щорічних перевірок, ніяких реагувань, питань або інших, наданих відповідно повноважень, з боку НАЗК до позивача не було. На перелік питань, на які позивачу запропоновано було відповісти Кадровою комісією під час проходження третього етапу атестації, він надав письмові пояснення.

Крім того, позивач надав довідки про проходження таємної перевірки доброчесності, постанову прокуратури Одеської області від 29 вересня 2017 року про закриття кримінального провадження №0000467, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 квітня 2017 року за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 368-2 КК України, у зв`язку з встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення; а також заперечення позивача щодо наявності в засобах масової інформації численних публікацій та журналістських розслідувань щодо нього, оскільки розміщення такої інформації в мережі Інтернет не відповідає вимогам «засобів масової інформації» в розумінні Закону України «Про інформацію», що також є підтвердженням того, що ним не було порушено вимог закону. Фактів порушень позивачем Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, а саме того, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність (стаття 11); при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури (стаття 16); прокурор має суворо дотримуватися обмежень, передбачених антикорупційним законодавством, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних (стаття 19) під час проведення процедури атестації встановлено не було. Позивач безперешкодно пройшов два етапи атестації, доказав, що має високі професійні здібності, відповідну підготовку та кваліфікацію і був звільнений за надуманими мотивами щодо недовіри громадян. Позивач, виконуючи покладені на нього повноваження завжди твердо дотримувався професійних стандартів та підтримував честь і гідність своєї професії; ніколи не компрометував своїми вчинками в особистому та приватному житті такі позитивні якості співробітників органів прокуратури, як чесність, справедливість і неупередженість. Атестаційна комісія не маючи жодного факту протилежної поведінки позивача, прийняла рішення за надуманими і нічим не підтвердженими фактами.

Також представник позивача вказує, що в оскаржуваному рішенні кадрової комісії зазначені такі висновки про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності: відсутність ініціативи позивача щодо спростування численних повідомлень в засобах масової інформації у 2014-2019 роках щодо розкішного стилю життя, який не відповідає доходам позивача, викликає недовіру громадян; зазначений в електронних деклараціях за 2015 -2019 роки перелік майна (в тому числі належного на праві користування) є неповним та таким, що не відповідає рівню офіційних доходів; нещирість пояснень та введення в оману членів комісії щодо наявного у позивача та членів його родини майна; поведінка та ряд дій прокурора не відповідають вимогам Кодексу професійної етики прокурора та наданій позивачем Присязі прокурора. Однак, оскаржене рішення Кадрової комісії не відповідає вимогам пункту 12 Порядку № 233, так як прийнято безвмотивовано без належного обґрунтування причин, що на думку позивача є обов`язковим для його скасування. З боку відповідачів (як Офісу Генерального прокурора, так і Одеської обласної прокуратури) з часу порушення провадження у цій справі не було надано суду ніяких доказів вимог статті 19 Закону України «Про прокуратуру», Присяги прокурора, правил прокурорської етики, вимог статті 18 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Також, позивач не згоден з твердженнями представника відповідача Одеської обласної прокуратури, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2021 року по 22.04.2022 в розмірі 62 154,07 грн., яке відбулося під час виконання цього рішення до його скасування касаційною інстанцією, а також стягнення середнього заробітку у справі № 420/23657/21 виключають можливість повторного стягнення у справі № 420/10138/20. Скасування Верховним Судом усіх прийнятих судами рішень без виключення і направлення справи на новий розгляд не містить будь яких застережень щодо не розгляду позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування правової позиції представник відповідача зазначає, що за наслідками проведеної співбесіди шостою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур, керуючись пунктами 13, 17, розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та Порядком № 221, прийнято рішення від 21.07.2020 № 23 зазначено, що комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Взято до уваги численні та систематичні повідомлення в засобах масової інформації, журналістські розслідування у 2014-2019 роках, відомості про які доступні в мережі Інтернет, більшість з яких ОСОБА_1 не намагався спростувати, викликають обґрунтований сумнів у доброчесності ОСОБА_1 як прокурора, розкішний стиль життя якого, що не відповідає його доходам, постійно викликає недовіру та обурення громадян. Рішення кадрової комісії стосовно позивача містить мотиви його прийняття, висновки, зроблені комісією за результатами дослідження матеріалів атестації, наданих позивачем пояснень.

Щодо обґрунтованості рішення кадрової комісії підтвердження належними та допустимими доказами сумнівів членів комісії щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності представник відповідача зазначає, що при прийнятті рішення про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 кадрова комісія досліджувала копії документів, тобто, використовуючи достовірні та достатні дані (джерела), які надано до суду на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність таких обставин справи, які входять до предмета доказування.

Також представник відповідача вказує, що процедура перевірки доброчесності прокурорів кадровими комісіями у межах атестації та перевірка їх декларацій НАЗК в рамках повної перевірки є різними процесами, які прямо визначені різними законами, мають різний предмет та мету, різні інструменти її досягнення та різні результати. Твердження, що повноваженнями перевірки декларацій прокурорів при здійсненні атестації наділене лише НАЗК означало би заперечення можливості кадрових комісій самостійно реалізовувати свої повноваження, які прямо передбачені Законом № 113-IX. Окрім того, таке твердження означало б абсолютну неможливість провести атестацію прокурорів у передбачений Законом № 113-IX спосіб та строк, оскільки повністю би поставило кадрові комісії в залежність від проведення НАЗК повних перевірок декларацій прокурорів. Одним із критеріїв оцінки дотримання правил прокурорської етики та доброчесності є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам. Саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження матеріалів, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що в свою чергу і є дискреційними повноваженнями кадрових комісій.

Щодо доводів, позивача про неправомірність формування шостої кадрової комісії представник відповідача зазначає, що з метою реалізації вищевказаних положень та забезпечення продовження атестації прокурорів регіональних прокуратур, Офісом Генерального прокурора було скеровано листа директору правоохоронного відділу Посольства Сполучених Штатів Америки в Україні С. Холмз з пропозицією здійснити координацію між Офісом Генерального прокурора та неурядовими організаціями, міжнародними партнерами в частині надіслання до Офісу Генерального прокурора для розгляду узагальненого списку претендентів, які мають належний професійний досвід у сфері кримінальної юстиції та високі морально-ділові якості, для включення до складу кадрових комісій. У відповідь на вказаний лист директором правоохоронного відділу Посольства Сполучених Штатів Америки в Україні ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора надано список запропонованих кандидатів для включення до кадрових комісій. Член кадрової комісії ОСОБА_3 не перебувала у трудових відносних з органами прокуратури, а тому надати запитану в ухвалі суду інформацію не представляється за можливим Окрім того, відповідно до п. 9 Порядку № 233 прокурор у разі наявності конфлікту інтересів, або обставин, що можуть викликати сумнів у безсторонності члена кадрової комісії може заявити відвід такому члену комісії. Натомість, позивачем будь-яких претензій щодо неправомочності кадрової комісії №6 не заявлялося. Наказ Генерального прокурора «Про створення шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур» від 02.06.2020 № 248 позивачем не оскаржувався. Отже, доводи позивача про порушення створення кадрової комісії та їх робочих груп є необґрунтованими з огляду на дотримання відповідачем вимог Закону №113-ІХ та Порядків № 221 і № 233.

Щодо проходження позивачем таємної перевірки доброчесності представник відповідача покликається на висновки Верховного Суду у постанові від 14.07.2022 у справі № 640/1083/20.

Щодо наказу про звільнення представник відповідача вказує, що підставу звільнення в наказі сформульовано у відповідності до п. 19 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). При цьому, такої умови як прийняття Генеральним прокурором рішення про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури вказаним пунктом не передбачено. Юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII в даному випадку є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України. З тексту п. 19 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ є очевидним, що для звільнення в порядку атестації настання жодної з умов, передбачених в п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII (реорганізація, ліквідація, скорочення кількості прокурорів), не є обов`язковим. Застосування цієї підстави для звільнення має відбутися за умови настання одного з юридичних фактів, зазначених в п. 19 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ. Наявність юридичного факту реорганізації чи ліквідації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів має значення у випадку звільнення прокурорів в загальному порядку, передбаченому ст. 60 Закону № 1697-VII (до 1 вересня 2021 року такий порядок має визначати Генеральний прокурор на підставі пп. 10, п. 22 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ). Таким чином, п. 19 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ встановлено особливий порядок звільнення прокурорів на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII. Оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.

Ураховуючи викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Одеською обласною прокуратурою подано письмові пояснення, в яких вказано, що на виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 про відкриття провадження у справі, Одеська обласна прокуратура подала до Одеського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 . Водночас повідомлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 у справі № 420/10138/20, постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.02.2021 ВП № 64560062 Одеською обласною прокуратурою було видано наказ від 15.03.2021 №719к, яким наказ виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 17.08.2020 №1629к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області, органів прокуратури скасовано та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області з 08.09.2020. Наразі позивачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.09.2020 року по 25.01.2021 року, а наказом від 15.03.2021 № 719к його було поновлено на посаді та надалі середній заробіток за час вимушеного прогулу вимушеного прогулу за період з 01.11.2021 стягнуто судовими рішення у справі №420/23657/21, що виключає можливість повторного стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у цій справі № 420/10138/20.

Представником позивача подано додаткові письмові пояснення, в яких наполягає на протиправності рішень, прийнятих відповідачами за результатом атестації ОСОБА_1 та просить задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Представниками Офісу Генерального прокурора України та Одеської обласної прокуратури подано додаткові письмові пояснення, в яких зазначають, що кадрова комісія та керівник обласної прокуратури при прийнятті оспорюваних рішень діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб визначений Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційності, у зв`язку з чим просять в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 06.05.2024 року прийнято до провадження справу №420/10138/20. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.09.2024 року у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Шостої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою суду від 24.10.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні, призначеному на 01.04.2025 року сторони участі не приймали, повідомлені відповідно до вимог КАС України.

У зв`язку з відсутністю потреби заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1998 року працював в органах прокуратури України, зокрема, до звільнення, відповідно до оскаржуваного наказу, позивач займав посаду начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області.

У зв`язку з прийняттям Верховною Радою України 19 вересня 2019 року Закону України №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (набрав чинності 25 вересня 2019 року), яким передбачено створення нової системи органів прокуратури, - позивачем було подано заяву встановленого зразка про переведення та про намір пройти атестацію.

У заяві, зокрема, вказано, що позивач підтверджує, усвідомлює та погоджується, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи прокуратури України», його буде звільнено з посади прокурора.

Наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №233 затверджено Порядок роботи кадрових комісій (далі - Порядок № 233).

Наказом Генерального прокурора №248 від 02 червня 2020 року «Про створення Шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур» з метою проведення атестації прокурорів регіональних прокуратур утворено Шосту кадрову комісію у складі шести осіб, а саме: ОСОБА_4 (голова комісії), ОСОБА_5 (член комісії (секретар комісії)), ОСОБА_6 (член комісії) та членів комісії які делеговані міжнародними неурядовими організаціями, проектами міжнародно - технічної допомоги та дипломатичними місіями: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Позивачем успішно складений іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки та він допущений та етапу проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Згідно з протоколами засідання Шостої кадрової комісії співбесіда з позивачем була призначена на 08 липня 2020 року та продовжена 21 липня 2020 року.

21 липня 2020 року Шоста кадрова комісія прийняла рішення №23 про неуспішне проходження прокурором атестації, згідно з яким Комісією вирішено, що начальник управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області ОСОБА_1 не пройшов атестацію

Оскаржуване рішення Шостої кадрової комісії від 21 липня 2020 року №23 обґрунтовуються наступним:

- у супереч вимогам ст. ст. 1, 3, 22, 24, 37-39 Закону України «Про запобігання корупції», нормам стандартів професійної відповідальності та викладу основних прав та обов`язків прокурорів, Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, зазначений ОСОБА_1 в електронних деклараціях за 2015-2019 роки перелік майна, у тому числі того, яким він користувався, є неповним та таким, що не відповідає рівню його доходів.

- під час співбесіди ОСОБА_1 запевняв, що ніякими елітними автомобілями «Бентлі Контіненталь» він і члени його родини не володіють та не користуються, але незабаром вже підтвердив наявність автомобіля у співмешканки ОСОБА_10 (номер реєстрації НОМЕР_1 ), з якою він не проживав. Встановлено наявність ще одного автомобіля цієї марки у його матері (номер реєстрації НОМЕР_2 ), яким, як підкреслив сам ОСОБА_1 , він користувався;

- ОСОБА_1 також був ознайомлений з інформацією з відповідних реєстрів, яка підтверджувала у власності (користуванні) такого та іншого майна (яхта бортовий номер OD 0077 UA). Таким чином ОСОБА_1 виявив нещирість та намагався ввести в оману членів комісії;

- маючи невеликий офіційний дохід, що без урахування податків у 2015-1018 роках не перевищував 400 тис. грн (у 2019 році дещо більший за рахунок призначення та отримання пенсії), ОСОБА_1 з невідомих джерел (без отримання подарунків, продажу майна, тощо) у 2019 році збільшив свої особисті готівкові накопичення з 1,5 до 3,5 млн. грн, законність походження яких викликає об`єктивний сумнів, виходячи з доходів. Передача, за версією ОСОБА_1 , йому усіх заощаджених готівкових грошей колишньою цивільною дружиною не викликає довіри;

- численна задекларована ОСОБА_1 дороговартісна зброя підтверджує невідповідність стилю та способу його життя, як прокурора, що не відповідає офіційному рівню його доходів;

- перебування у власності батька ОСОБА_1 будинку загальною площею 570 кв.м., де проживає сам ОСОБА_1 , викликає обґрунтований сумнів у можливості його придбання та утримання навіть за рахунок офіційних задекларованих доходів родини;

- у розділі І «Професійна поведінка» п. «а» Стандартів професійної відповідальності прокурорів зазначено, що прокурори повинні повсякчасно підтримувати честь і гідність своєї професії, чого ОСОБА_1 належно зроблено не було та завдяки цьому стало приводом для численних публікацій у засобах масової інформації та журналістських розслідувань. Як наслідок, постійно формувався негативний характер та громадська думка саме щодо доброчесності ОСОБА_1 та навіть його підлеглих. Відсутність відповідних правових результатів проведених розслідувань та перевірок не свідчать про відсутність недоброчесних дій прокурора, а може бути результатами певних об`єктивних та суб`єктивних чинників, впливу окремих осіб та обставин, про що також систематично повідомлялось в засобах масової інформації щодо ОСОБА_1 . Комісією також взято до уваги, що поведінка та ряд дій прокурора ОСОБА_1 не відповідають вимогам ст.ст. 4-7, 16, 21 Кодексу професійної етики прокурорів та наданій ним присязі прокурора, передбаченої ст. 36 Закону України «Про прокуратуру», а саме «з гідністю нести високе звання прокурора».

Відповідно до матеріалів справи, позивач перед проведенням співбесіди отримав повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення з переліком питань, на які він надав відповіді та разом з документами на 345 аркушах направив до кадрової комісії в електронному вигляді.

Офісом Генерального прокурора до Одеської обласної прокуратури направлений лист від 10 серпня 2020 року №07/1/1-2235вих-20 разом з рішеннями кадрових комісій з метою забезпечення п.18, п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України №113-ІХ для прийняття в установленому Законом порядку кадрових рішень. У листі зазначено, що про вжиті заходи необхідно проінформувати Департамент кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора до 20 серпня 2020 року.

Виконувачем обов`язків прокурора Одеської області В.Веніславським 17 серпня 2020 року прийнято наказ №1629к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 07 вересня 2020 року.

В наказі зазначено, що підставою його прийняття є рішення Шостої кадрової комісії №23 від 21 липня 2020 року, а прийнятий він з урахуванням приписів ст.11 Закону України «Про прокуратуру», пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України №113-ІХ.

Не погоджуючись із рішенням про неуспішне проходження атестації та наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду скасовуючи рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі №420/10138/20 зазначив:

«В оскаржуваному рішенні кадрової комісії зазначені такі висновки про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності: відсутність ініціативи позивача щодо спростування численних повідомлень в засобах масової інформації у 2014-2019 роках щодо розкішного стилю життя, який не відповідає доходам позивача, викликає недовіру громадян; зазначений в електронних деклараціях за 2015 -2019 роки перелік майна (в тому числі належного на праві користування) є неповним та таким, що не відповідає рівню офіційних доходів; нещирість пояснень та введення в оману членів комісії щодо наявного у позивача та членів його родини майна; поведінка та ряд дій прокурора не відповідають вимогам Кодексу професійної етики прокурора та наданій позивачем Присязі прокурора.

Однак, суди першої та апеляційної інстанцій обмежились лише наведеним вище, не досліджуючи в повному обсязі висновки кадрової комісії щодо наявності обґрунтованих сумнівів відповідності позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

В цій частині судами попередніх інстанцій оскаржуване рішення взагалі не досліджувалось та, як наслідок, не встановлювались обставини справи, не надавалась належна та обґрунтована оцінка таким обставинам та не зроблені відповідні висновки.

Отже, суди, надаючи оцінку спірному рішенню комісії мали установити, чи надано оцінку всім наявним матеріалам комісією, в тому числі поданим поясненням позивача та наданим документам (в тому числі в розрізі достатності та відповідності сукупного доходу в певний проміжок часу для здійснення витрат на придбання майна)……..

……Виходячи з суті спірних правовідносин у цій справі, суди під час перевірки рішення кадрової комісії, не втручаючись у дискреційні повноваження вказаної комісії та, керуючись завданнями адміністративного судочинства, під час розгляду справи з метою прийняття об`єктивного рішення у справі повинні були на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів перевірити підставність та обґрунтованість сумніву комісії у відповідності позивача вимогам професійної компетентності, а також високим стандартам та цінностям професійної етики та доброчесності, дослідити пояснення позивача та надані ним документи на підтвердження наданих ним пояснень щодо фактів, встановлених цією комісією під час проведення співбесіди та з`ясувати, чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення. Проте, суди попередніх інстанцій не надали оцінку всім наявним доказам, що стосуються предмету спору, у їх сукупності.».

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (частина третя статті 16 Закону № 1697-VII із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом № 113-IX (діє з 25 вересня 2019 року) запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону № 1697-VII були внесені зміни.

Зокрема, у тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Статтею 14 Закону № 1697-VII у зв`язку із внесенням до неї змін Законом № 113-IX передбачено скорочення кількості прокурорів органів прокуратури.

Зокрема, змінами, унесеними законодавцем, установлено, що загальна чисельність прокурорів органів прокуратури становить не більше 10 000 осіб. Приведення у відповідність із вимогами статті 14 Закону № 1697-VII кількісного складу органів прокуратури здійснюється, крім іншого, шляхом проведення атестації на виконання вимог Закону № 113-IX.

Абзацами першим та другим пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ установлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

Пунктами 4 - 6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».

Офіс Генерального прокурора є правонаступником Генеральної прокуратури України у міжвідомчих міжнародних договорах, укладених Генеральною прокуратурою України.

З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

Відповідно до абзацу першого пункту 7, пункту 9 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX установлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Згідно з пунктами 11 та 12 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур. Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Відповідно до пункту 13 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Згідно з пунктом 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію.

Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.

У пункті 18 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX встановлено, що у разі успішного проходження атестації прокурор за умови наявності вакансії та за його згодою може бути переведений Генеральним прокурором на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, а керівником обласної прокуратури - на посаду прокурора у відповідній обласній прокуратурі та в окружній прокуратурі, яка розташована у межах адміністративно - територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

Зі змісту пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX випливає, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом обіймають посади в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII за умови настання однієї з таких підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

На виконання вимог Закону № 113-IX наказом Генерального прокурора № 221 від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок № 221).

За визначенням, що міститься в пункті 1 розділу 1 Порядку № 221 атестація прокурорів це встановлена Розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

У відповідності до пунктів 2, 4 розділу І Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.

Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Згідно з пунктом 6 розділу I Порядку № 221 атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Пунктом 8 розділу I Порядку № 221 передбачено, що за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Відповідно до пункту 9 розділу І Порядку № 221 атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Відповідно до пункту 1, 2 розділу IV Порядку № 221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.

До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

Пунктами 8-11 розділу IV Порядку № 221 визначено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Згідно з пунктами 12-16 розділу IV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;

Співбесіда проходить у формі засідання комісії.

Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Порядок роботи кадрових комісій, затверджений наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 233 (далі - Порядок №233, у редакції, чинній на час виникнення правовідносин).

Пунктом 12 Порядку № 233 передбачено, що рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

З огляду на положення Порядку № 221 та Порядку № 233 рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню.

Приймаючи рішення про неуспішне проходження прокурором етапу співбесіди, Комісія виходила з того, що на підставі дослідження матеріалів атестації та отриманих пояснень прокурора Комісія дійшла висновку, що позивач не відповідає вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів передбачено, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність (стаття 11); при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури (стаття 16); прокурор має суворо дотримуватися обмежень, передбачених антикорупційним законодавством, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних (стаття 19).

Статтею 19 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися Присяги прокурора, правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Відповідно до статті 18 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів працівнику прокуратури слід не допускати дій і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Відповідно до пунктів 1, 3 Керівних принципів, що стосуються державних обвинувачів, які прийнято восьмим Конгресом Організації об`єднаних націй з попередження злочинності та поводження з правопорушниками (Гавана, Куба, 27 серпня - 07 вересня 1990 року), особи, відібрані для здійснення судового переслідування, повинні мати високі моральні якості та здібності, а також відповідну підготовку та кваліфікацію. Особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи здійснення кримінального правосуддя, завжди зберігають честь та гідність своєї професії.

Відповідно до пункту 39 Бордоської декларації «Судді та прокурори в демократичному суспільстві» прокурорами мають бути особи з високими моральними якостями; через характер повноважень, на виконання яких вони свідомо погодились, прокурори є постійно відкриті для публічної критики; будучи головними суб`єктами здійснення правосуддя, вони мають повсякчасно підтримувати честь і гідність своєї професії.

У Європейських керівних принципах з етики і поведінки для прокурорів («Будапештські керівні принципи»), прийнятих на 6-й конференції Генеральних прокурорів Європи у Будапешті 31 травня 2005 року, відзначено, що прокурори відіграють ключову роль у системі кримінальної юстиції, і повинні твердо дотримуватися професійних стандартів та підтримувати честь і гідність своєї професії; відповідати найвищим стандартам чесності і піклування, прокурори не повинні компрометувати своїми вчинками в приватному житті такі позитивні якості співробітників органів прокуратури, як чесність, справедливість і неупередженість.

Аналогічні положення викладені у Стандартах професійної відповідальності та викладення основних прав і обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною асоціацією прокурорів 21 квітня 1999 року.

Верховним Судом в постанові від 11.04.2024 у даній справі акцентовано увагу на тому, що до прокурора висунуто ряд вимог, які необхідно дотримуватися як в повсякденному особистому житті, так і в професійній сфері. Саме дотримання таких вимог позивачем як прокурором було предметом перевірки кадровою комісією під час проведення співбесіди.

Відповідно до Закону №113-IX та Порядку №221, Порядку №233 рішення кадрової комісії приймається з урахуванням інформації та відомостей щодо прокурора.

Згідно з пунктом 12 Порядку № 233 рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура його прийняття.

Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.

В оскаржуваному рішенні кадрової комісії зазначені такі висновки про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності: відсутність ініціативи позивача щодо спростування численних повідомлень в засобах масової інформації у 2014-2019 роках щодо розкішного стилю життя, який не відповідає доходам позивача, викликає недовіру громадян; зазначений в електронних деклараціях за 2015 -2019 роки перелік майна (в тому числі належного на праві користування) є неповним та таким, що не відповідає рівню офіційних доходів; нещирість пояснень та введення в оману членів комісії щодо наявного у позивача та членів його родини майна; поведінка та ряд дій прокурора не відповідають вимогам Кодексу професійної етики прокурора та наданій позивачем Присязі прокурора.

Між тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 перед проведенням співбесіди отримав повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення з переліком питань, а саме:

Професійна компетентність:

1. Рішенням розширеного засідання колегії прокуратури Одеської області від 06.11.2008 вирішено притягнути до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання службових обов`язків, прорахунки в організації нагляду за додержанням законів при розслідуванні кримінальних справ.

2. Наказом Прокурора Одеської області від 20.10.2009 N9 1393к оголошено догану за не ініціювання скасування явно незаконних вироків.

Доброчесність:

1. В «паперових» декларації за 2014 та 2015 роки зазначено житловий будинок площею 450 м.кв., у той час як у е-деклараціях починаючи з 2015 року зазначається житловий будинок площею 570 м.кв. в м. Одеса.

2. Декларант з 05.10.2009 користується житловим будинком в Одесі площею 570 м.кв., власником якого є гр. ОСОБА_11 (ймовірно, батько), та задекларована вартість якого складає 250000 грн., що неспівставно нижче за його ринкову вартість.

3. Декларант з 09.07.2008 користується автомобілем Toyota FJcruiser 2008 р.в., власником якого є гр. ОСОБА_12 (ймовірно, мати), та задекларована вартість якого складає 100000 грн., що неспівставно нижче за його ринкову вартість.

4. 19.07.2013 громадянська дружина декларанта (гр. ОСОБА_13 ) набула у власність автомобіль Мерседес G350 2011 р.в. незадекларованої вартості.

5. Відповідно до декларації за 2015 рік декларант та його громадянська дружина (гр. ОСОБА_13 ) зберігають готівкою відповідно 1500000 UAH та 2500000 UAH, що більш ніж у 10 разів перевищує сукупний дохід їх родини.

6. Відповідно до декларації за 2018 рік громадянська дружина декларанта (гр. ОСОБА_13 ) з 23.05.2007 має у власності автомобіль Мітсубісі Паджеро 2007 р.в. незадекларованої вартості, якій у попередніх деклараціях не зазначався.

7. Відповідно до декларації за 2019 рік готівкові заощадження декларанта збільшилися з 1500000 UAH до 3500000 UAH, що не обґрунтовується відомостями цієї чи попередньої декларації.

8. Висновком про результати службового розслідування від 03.04.2017 ініційовано перед прокурором Одеської області відповідно до ст. 214 КПК внести відомості до ЄРДР за фактом одержання службовою особою неправомірної вигоди або передачу такої вигоди близьким родичам за відсутності ознак хабарництва за статтею 368-2 ККУ.

Інше:

Величезна кількість публікацій щодо статків, способу життя, сфер впливу, репутації та родинних зв`язків прокурора (деякі приклади):

https://aspi.com.ua/investigation/rassledovanie-v-otnoshenii-prokurora-oligarkha-prodleno-escho-na-mesyac

https://censor.net.ua/news/342979/jena_ekszvatva_kivalova_pytaetsya_vernut_sebe_vodite_lskie_prava_kotoryh_ее_lishil_sud_za_netrezvoe_vojdenie

https://antikor.com.ua/articles/17089-neprikasaemomu_prokuroru_kosjjanenko_ne_ hvataet_na_soderhanie_villy_і_iahty._ljustratsii_ne_podlehit

https://antikor.com.ua/articles/41127-pjjanaja_hena_prokurora_ezdila_na_avto_s_blatnym_nomerom - smi_video

https://antikor.com.ua/articles/17403-

kivalov_taki_kachaet_odessu_zjatj_budet_zamom_oblprokurora

https://antikor.com.ua/articles/82024-

byvshij_zam_oblprokurora_zaveduet_skupkoj_ kradenyh_telefonov

https://dumskava.net/news/popavshayasya-na-pyanom-vogdenii-gena-prokurora-048250/

https://politiko.ua/blogpostl41121

https://ura-inform.com/ru/interesno/2011/02/28/prokuror

https://www.youtube.com/watch?v=QT5wOlrdVlw

На зазначені питання позивачем подано до комісії пояснення з відповідями та документами в електронному вигляді.

Позивачем в поясненнях зазначено таке:

« 1. У паперових деклараціях за 2014 та 2015 роки зазначено відомості про один й той самий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в якому я мешкаю та який належить на праві власності моєму батькові ОСОБА_11 .

За час роботи в органах прокуратури я службового або іншого житла не одержував, на квартирній черзі не перебував, тому у теперішній час мешкаю у будинку батька. Площа будинку складає 570 кв.м.

В декларації за 2014 рік помилково зазначена площа будинку, як 450 кв.м, оскільки ці відомості внесені зі слів власника будинку.

В декларації за 2015 рік, після ознайомлення з технічною документацію на будинок, мною допущену раніше помилку виправлено та зазначено правильну площу, як 570 кв.м.

Копія свідоцтва на право власності на будинок додається.

2. Ринкова вартість будинку мого батька, в якому я мешкаю з 2013 року, не визначалась, оцінка не проводилась у зв`язку з відсутність такої потреби. Задекларована вартість будинку в розмірі 250000 грн. вказана зі слів власника його власника.

Будинок побудований у 2006-2009 роках батьками.

Мій батько, ОСОБА_11 , побудував свій будинок за власні кошти, зароблені протягом трудової діяльності. Ніхто із сторонніх осіб фінансової чи будь-якої іншої нелегальної участі у будівництві не приймав.

Земельна ділянка, на якій побудований будинок належить батьку на підставі державного акту про право власності на землю.

Копія державного акту на землю додається.

3. Вартість автомобілю Тоуоtа FJcruiser 2008 р.в в розмірі 100000 грн., який належав на праві власності моєї матері, ОСОБА_12 , зазначена в декларації зі слів власниці. Оцінка ринкової вартості автомобілю на час його декларування, як майна, яким я користуюсь, не проводилась, оскільки в цьому не малось потреби. У 2019 році вказаний автомобіль проданий його власником.

Вказаний автомобіль моя мати придбала за власні кошти, оскільки протягом тривалого часу займається підприємницькою діяльністю, від якої отримує доходи, відображені в її податкових деклараціях. Ніхто із сторонніх осіб участі у придбанні моєю матір`ю будь-якого майна, у тому числі - зазначеного автомобілю, не приймав.

4. З ОСОБА_13 , яка є матір`ю мого сина, стосунки підтримував час від часу. В той період, коли ми мешкали разом, я зазначав відомості про неї в своїх деклараціях. З 2019 року стосунки з ОСОБА_13 припинені, разом ми не проживаємо, цивільний шлюб розірваний, тому будь-яку інформацію стосовно майна, що належить останній, надати не можу з об`єктивних причин, оскільки ОСОБА_13 на поставлені запитання надавати інформацію чи документи відмовилась.

5. Стосовно походження грошових коштів, що задекларовані мною у декларації за як мої власні накопичення та ОСОБА_13 , повідомляю, що вказані питання були предметом перевірки, яка протягом 1 року та 8 місяців проводилась НАЗК, за результатами якої складено висновок про відсутність порушень антикорупційного законодавства.

Крім того, вказану інформацію перевірено в межах досудового розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000467 від 06.04.2017 за ст.368-2 КК України, (у тому числі шляхом проведення судового-економічної експертизи), за результатами якого винесено постанову про закриття кримінальної справи у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Так, грошові кошти, внесені до електронних декларацій в розмірі 1500000 грн. є моїми особистими накопиченнями за весь час трудової діяльності, а також отриманими від моїх батьків, зробленими ще до 2015 року. Теж саме стосується особистих накопичень

ОСОБА_13 , зазначених мною в декларації за 2015 рік в сумі 2 500 000 грн та за 2016 рік в сумі 2 400 000 грн.».

В пояснення позивачем наведено розрахунок можливості формування особистих готівкових заощаджень з використанням:

Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів;

Відомостей про розмір прожиткового мінімуму за відповідні роки;

Відомостей про готівковий обмінний курс гривні до долара США (Сайт Finance.UA http://tables. finance, ua);

Відомостей про офіційний курс гривні щодо долара США (курс НБУ);

Відомостей з декларацій, поданих державним службовцем ОСОБА_1 ;

Документів, що підтверджують відносини позики, дарування, інше;

Відомостей, наявних в мережі Інтернет щодо орієнтовної вартості майна;

Відомостей з податкових декларацій фізичних осіб - підприємців.

Відомості про отримані офіційні доходи.

Також позивачем в поясненнях проведено розрахунок можливості здійснення особистих готівкових заощаджень в сумі 1 500 000,00 грн.

Окрім розрахунку суми, позивачем в поясненнях зазначено: «…. частина зазначених заощаджень, це грошові подарунки батька та матері. Зазначені грошові подарунки дарувались батьками приблизно до 2013 року з метою накопичення заощаджень для придбання мною власного житла. Сума кожного грошового подарунку не перевищувала п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян та відповідно не підлягала нотаріальному посвідченню. На початку 2013 на моє прохання батько позичив мені 50 тисяч доларів США, а на день мого народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 він повідомив, що борг повертати не потрібно, що він їх мені дає в дар. Оскільки договір позики між нами був оформлений письмово, то для закриття боргу нами було укладено додаткову угоду до договору позики…..

…Таким чином суми готівкових коштів, які могли бути направлені до складу грошових заощаджень та на інші витрати за період 2002-2016 роки: 31.12.2,53 грн; 31.12.2,59 грн….».

Розрахунок є умовним.

Позивач дійшов висновку, що враховуючи підсумки вищенаведеного розрахунку можливо дійти висновку про можливість здійснення особистих готівкових заощаджень в сумі 1 500 000,00 грн використовуючи його документально підтверджені доходи та грошовий подарунок батька.

Також позивач в поясненнях зазначив:

«….в період здійснення операцій з купівлі іноземної валюти для готівкових заощаджень, не передбачалось ідентифікацію особи, що купувала іноземну валюту. Обов`язок зберігання зазначених квитанцій фізичними особами - громадянами України законодавством не встановлений. Також, з приводу готівкових заощаджень в сумі 1 500 000,00 грн. вище мною зазначено, що частина зазначених заощаджень, це грошові подарунки батька та матері. Зазначені грошові подарунки дарувались батьками приблизно до 2013 року з метою накопичення заощаджень для придбання мною власного житла. Сума кожного грошового подарунку не перевищувала п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян та відповідно не підлягала нотаріальному посвідченню. На початку 2013 року на моє прохання батько позичив мені 50 тисяч доларів США, а на день мого народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 він повідомив, що борг повертати не потрібно, що він їх мені дає в дар. Оскільки договір позики між нами був оформлений письмово, то для закриття боргу нами було укладено додаткову угоду до договору позики.»

Покликаючись на норми ПК України, позивач зазначив, що готівкові кошти подаровані сину від батьків не підлягають оподаткуванню та не підлягають зазначенню в річній податковій декларації. Крім того, форма декларації про доходи у 2013 році не мала відповідної графи для відображення виниклих правовідносин між позивачем та батьком стосовно отримання позики та відмови позикодавця від повернення боргу.

На підтвердження фінансової можливості батьків дарувати позивачу грошові кошти, останнім наведено розрахунок їх офіційних доходів.

В поясненнях вказано, що розрахунок офіційних доходів батька - ОСОБА_11 (ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_3 ) згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів та довідок про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії за 2002-2013 року склав 2513787,63 грн. Відповідно до розрахунку офіційних доходів матері - ОСОБА_12 ( НОМЕР_4 ) згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів за 2002-2013 року, дохід склав 964446,86 грн. Враховуючи вищевикладені розрахунки достовірно підтверджується, що батьки з офіційних доходів, що відображені у відомостях з Державного реєстру фізичних і - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, та з сум отриманої пенсії, мали можливість заощадити грошові кошти та здійснити інші витрати грошових коштів в загальній сумі еквівалентній 446 569,31 доларам США (330 126,96 доларів США + 116 442,35 доларів США).

Крім того, ОСОБА_1 зазначив в поясненнях, що згідно показників зі звітів суб`єкта підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за 2009 - 2011 роки та згідно показників податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи підприємця (платник єдиного податку II групи) за 2012- 2013 роки, матір`ю позивача задекларовано дохід в розмірі 426000,00 грн, що еквівалентно 52308,76 дол. США.

Позивач зауважив, що вказані розрахунки є умовними, тому що у вказаних розрахунках відсутні відомості про офіційні доходи батьків за періоди до 2002 року у зв`язку з відсутністю інформації про доходи за ці періоди у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, але ж фактично батьки отримували офіційні доходи і в періоди до 2002 року. З огляду на вищевказані розрахунки об`єктивно підтверджується можливість батьків здійснювати грошові подарунки у загальній сумі понад 50 000 (п`ятдесяти тисяч) зрів США.

Стосовно можливості накопичення ОСОБА_13 грошових коштів у сумі 2 500 тис. грн., зазначеній в декларації за 2015 року та в сумі 2 400 тис. грн., зазначеній в декларації за 2016 рік позивач зазначив таке:

«Згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, ОСОБА_13 ( НОМЕР_5 ) за період 2005 - 2016 року отримала офіційних доходів (за вирахуванням сум податку) в загальній сумі 439984,41 грн.

Також ОСОБА_13 отримувалась соціальна допомога при народженні сина ОСОБА_1 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у розмірі 12240,00 грн. (2009 7900,00 грн, 2010 4340,00 грн)…..

….. Згідно вищевказаних розрахунків, сума коштів, що залишилась у ОСОБА_13 , для вирахування сум податку та сум прожиткового мінімуму за 2005 - 2016 роки становить 276 207,04 грн. (згідно розрахунку по роках еквівалент в доларах США становить 28540,48 доларів США)…

…….Також, з питання наявності у ОСОБА_13 готівкових заощаджень, які відображені у деклараціях, вона повідомила, що це є її особистими заощадженнями, отриманими від батька ОСОБА_14 .

Так, 03 жовтня 2011 року ОСОБА_13 отримала від ОСОБА_14 грошову позику в сумі 80 000 (вісімдесят тисяч) доларів США, без нарахування відсотків за користування, строком на 5 років до 03 жовтня 2016 року включно із зобов`язанням повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній або національній валюті за курсом НБУ на день розрахунку.

01 листопада 2011 року позикодавець - ОСОБА_14 простив позичальнику - ОСОБА_13 вищезазначений борг в сумі 80 000 доларів.

З урахуванням вищевикладеного фактично відбулось отримання ОСОБА_13 (донькою) дарунку у вигляді готівкових коштів у сумі 80 000 доларів США від ОСОБА_14 (батька).

Відповідно до положень Податкового Кодексу України, які наводилась вище, зокрема, ст. 174, готівкові кошти, подаровані ОСОБА_13 її батьком - ОСОБА_14 не підлягають оподаткуванню та не підлягають зазначенню в річній податковій декларації.

Враховуючи вищевикладене можливо розрахувати суми готівкових коштів, які могли бути направлені ОСОБА_13 до складу грошових заощаджень та на інші витрати за період 2005 - 2016 роки: станом на 31.12.2015 107 128,68 дол. США у перерахунку 2571159,87 грн, станом на 31.12.2016 108540,48 дол. США у перерахунку 2951308,76 грн.

Враховуючи підсумки вищенаведеного розрахунку об`єктивно підтверджується можливість здійснення ОСОБА_13 особистих готівкових заощаджень в сумі 2 500,00 грн. станом на 31.12.2015 року та в сумі 2 400 000,00 грн. станом на 31 12.2016 використовуючи свої офіційні доходи та грошовий подарунок від батька.

Стосовно можливості ОСОБА_14 здійснити грошовий подарунок ОСОБА_13 слід зазначити, що згідно показників зі звітів суб`єкта малого підприємництва фізичної особи - платника єдиного податку за 2005 - 2011 роки та згідно показників податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця (платник єдиного податку II групи), ОСОБА_14 ( НОМЕР_6 ), задекларовано наступні суми доходу (виручки): всього 1453668,00 грн, що еквівалентно 201059,35 дол. США.

Таким чином, у ОСОБА_14 в період 2005-2011 роки також були надходження для можливості запозичення грошових коштів.

З огляду на вищевказані розрахунки доходів (виручки) ОСОБА_14 вбачається очевидна наявність у нього можливості здійснити грошовий подарунок доньці ОСОБА_13 у сумі 80 000 доларів США.

На підставі викладеного вважаю, що мною в повному обсязі підтверджено доказами та документами законність особистих грошових накопичень, зазначених мною в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави за 2015 та 2016 роки.

Копія висновку НАЗК та копія постанови про закриття кримінального провадження додаються.

6. Інформація про наявність у моєї колишньої цивільної дружини ОСОБА_13 у власності автомобілю Мітсубісі Паджеро, 2007 р.в., мені стало відомо лише після проведення перевірки НАЗК, що і було у подальшому відображено у декларації. Надати інформацію чи документи про ринкову вартість вказаного автомобілю та походження грошей, на які він придбаний, ОСОБА_13 відмовилась.

7. Після припинення відносин з ОСОБА_13 грошові кошти в сумі 2000000 грн., призначалися нашій дитині, який мешкає зі мною, залишились на зберіганні у мене, у зв`язку з чим ця сума зазначена мною в декларації за 2019 рік разом із сумою моїх власних накопичень в сумі 1500000 грн., що разом склало 3500000 грн.

Як зазначено вище, походження цих коштів перевірено НАЗК та досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000467 від 06.04.2017.

8. Ознайомившись із викладеними в Інтернет мережі статтями щодо мене можу нити наступне.

Послужний список мого батька є значним та сумлінно ним відпрацьованим, що не є підставою для використання цієї інформації з метою підриву моєї професійної репутації.

Вищий навчальний заклад та подальше місце роботи я обирав самостійно відповідно до своєї самосвідомості.

Шлюб с ОСОБА_15 був укладений, коли ми були студентами, на той час ОСОБА_16 не був народним депутатом України. Розпався шлюб у 2001 році за нашим обоюдним рішенням.

Під час навчання та при подальшому працевлаштуванні ні мій батько, ні ОСОБА_17 ніяким чином не впливали на ці питання. Так само вони ніколи не втручалися у мою, трудову діяльність та жодним чином не впливали на призначення мене на будь-які посади. Просувався по кар`єрній дробині відповідно до проявлених здібностей, що було відображено у поданнях керівництва про призначення мене на ту чи іншу посаду.

Повернення на посаду прокурора Малиновського району м.Одеси обумовлено тими обставинами, що рішенням адміністративних судів першої, апеляційної та касаційної інстанції встановлено грубі порушення діючого законодавства, що були допущені під час звільнення 14.12.2015 у зв`язку із скороченням. Згідно рішення Верховного суду по справі №815/167/16 я підлягав поновленню на посаді прокурора Малиновського району Одеси. Проте, внаслідок реорганізації органів прокуратури та реорганізації районних прокуратури у містах, мені запропоновано рівнозначну посаду - заступника начальника іду прокуратури області, на яку я погодився.

Перебуваючи на посадах в органах прокуратури я ніколи не займався ніякими злочинними схемами.

З 2014 року в Інтернет мережі невстановленими особами здійснюється розповсюдження недостовірної інформації стосовно мене. Спроби зв`язатися з розповсюджувачами цієї інформації не дали жодного результату, що свідчить про замовний характер таких статей.

Чергову брудну кампанію по моїй дискредитації здійснено у грудні 2016 року невстановленою особою під псевдонімом ОСОБА_18 , вона ж - ОСОБА_19 , вона ж - ASPI (імена реєстрації на різних сайтах). Крім того, 15 грудня 2016 року вказана особа на сайті YouTube розмістила фрагмент інтерв`ю із заступником Генерального прокурора України А.Стрижевською, в якому відкрито зробила завідомо неправдиві заяви нібито вчиненні мною злочини.

Недостовірні заяви стосовно мене неодноразово перевірялись прокуратурою Одеської області та Генеральною прокуратурою України.

В ході проведених службових перевірок та перевірок в порядку ст.97 КПК України жодна з викладених обставин не знайшли свого підтвердження.

За результатами перевірок складені висновки службових розслідувань та винесені постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, у тому числі слідчими Генеральної прокуратури України. Законність прийнятих рішень перевірено Генеральною фату рою України.

Викладені факти підтверджують виключно замовний характер таких заяв спрямований на мою безпідставну дискредитацію, як працівника прокуратури.

Перебуваючи на посадах в органах прокуратури я ніколи не порушував закон, перебуваючи на посаді прокурора Суворовського району м.Одеси я не втручався в хід досудового розслідування кримінальної справи відносно компанії «Алів».

Стосовно безглуздих заяв про нібито мою причетність до функціонування звалищ, сміття чи піску з полів фільтрації у Суворовському районі м.Одеси заявляю, що це абсолютна нісенітниця. Прокурором Суворовського району м.Одеси я працював 11 років на час моєї роботи жодних дій, пов`язаних з будь-якої діяльністю на полях фільтрації, у тому числі, пов`язаної із розміщенням сміттєзвалищ або видобутком піску, будь-якими особами не здійснювалось.

Повідомлення про моє знайомство з ОСОБА_20 або ОСОБА_21 є не правдою. Цих осіб я не знаю та ніколи ніяких стосунків з ними не мав

Так само моє призначення на посаду заступника прокурора Одеської області не пов`язано з тією маячнею, яка викладена в інтернет-статтях.

Стосовно нібито тиску на бізнес, зокрема на ТОВ «ХелсіФудз», пояснюю, що про підприємство вперше почув у 2014 році, під час проведення Генеральною прокуратурою України службової перевірки стосовно мене внаслідок укладеної в інтернет-мережі на різних сайтах недостовірної інформації.

Ніякого відношення до перевірок вказаного підприємства не маю. Наскільки мені відомо, такого підприємства з такою назвою у м.Одесі не існує.

Доводи про нібито вимагання помічником прокурора - ОСОБА_22 у вказаного підприємства хабара в розмірі 200000 доларів не відповідають дійсності.

В липні 2011 року помічник прокурора Малиновського району Ромашина І.В. подала на ім`я прокурора Одеської області рапорт про провокацію хабара з боку голови правління ВАТ «АТП-15106» ОСОБА_23 з метою дискредитації працівників прокуратури.

Тобто автори замовних статей мали лише поверхову та викривлену інформацію про певні події але не були обізнані в суті цих подій.

За рапортом ОСОБА_22 про провокацію хабара прокуратурою Одеської області в порядку ст.97 КПК України прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи.

Через півроку після заяви ОСОБА_22 про провокацію хабара, наприкінці вересня 2011 року голова правління ВАТ «АТП-15106» ОСОБА_23 подав заяву про нібито рейдерський захват прокуратурою Малиновського району м.Одеси вказаного підприємства та нібито вимагання в нього хабара в сумі 200 тис. доларів.

На підставі заяви ОСОБА_23 прокуратурою області проведено перевірку в порядку ст.97 КПК України, під час якої ОСОБА_24 надав змонтований запис розмови з помічником прокурора району.

За результатами перевірки заяви ОСОБА_23 прокуратурою області винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи.

Також на підставі заяви ОСОБА_23 прокуратурою області проведено службову перевірку, в ході якої не встановлено підстав для притягнення працівників прокуратури до дисциплінарної відповідальності.

Вказані вище постанови про відмову у порушенні кримінальних справ та висновок службового розслідування неодноразово перевірялись Генеральною прокуратурою України, за ними проводились додаткові перевірки, в ході, яких не здобуто будь-яких доказів вчинення мною або іншими посадовими особами органів прокуратури незаконних дій.

Таким чином, розміщення Інтеренет-мережі недостовірної інформації про нібито вимаганням мною чи для мене, а також про отримання мною чи для мене хабара в розмірі 200 тис.доларів у ТОВ «Хеслі-Фудз» або інших осіб, є наклепом.

З метою спростування наклепних статей невідомими особами надаю копії висновків службових перевірок та копії постанов про відмову у порушення кримінальних справ.»

До пояснень позивачем додано, зокрема, письмові пояснення батьків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , довідки про доходи батьків, довідку про депозитні рахунки ОСОБА_12 тощо.

Втім, в рішенні №23 від 21.07.2020 року шостою кадровою комісією про неуспішне проходження прокурором атестації зазначено, зокрема:

«За результатами співбесіди з ОСОБА_1 та дослідження матеріалів атестації, у тому числі особової справи, запитальника та отриманих від ОСОБА_1 письмових відповідей, Комісія дійшла висновку та обґрунтованих сумнівів щодо відповідності дій і поведінки ОСОБА_1 передбаченим законодавством вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності прокурора.

Взято до уваги численні та систематичні повідомлення в засобах масової інформації, журналістські розслідування у 2014-2019 роках, відомості про які доступні в мережі Інтернет, більшість з яких ОСОБА_1 не намагався спростовувати, викликають обґрунтований сумнів у доброчесності ОСОБА_1 як прокурора, розкішний стиль життя якого, що не відповідає його доходам, постійно викликає недовіру та обурення громадян.

Зокрема, характерним є опис життя «прокурора-олігарха», як зазначив автор публікації та журналістського розслідування 26.03.2017 «Расследование в отношении прокурора-олигарха продлено еще на месяц» інформаційного агенства АБРІ (https://aspi.com.ua/investigation/rassledovanie-v-otnoshenii-prokurora-oligarkha-prodleno -escho-na-mesyac). Так, зазначено, що «Зараз же прокурор продовжує жити на широку ногу», має та перелічує великі майнові статки ОСОБА_1 та його родини, які не відповідають їх офіційним доходам. Наведені у відповіді на запитальник аргументи та доводи ОСОБА_1 з приводу майна не усунули обґрунтованого сумніву щодо його доброчесності.

Під час співбесіди ОСОБА_1 були поставлені запитання щодо правдивості публікацій у засобах масової інформації з приводу набутого майна (автомобілів, яхт та будинку), на що він відповів, що вказане рухоме та нерухоме майно у нього або членів ніколи не перебувало.»

Оцінка професійної етики та доброчесності прокурора, відповідно до пункту 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.

Тому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.

Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності щодо таких дій (бездіяльності) офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).

Визначення відповідності або невідповідності прокурора встановленим критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушенню вимог професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної етики чи доброчесності).

Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль прокуратура відіграє у становленні правової держави, особливо з урахуванням зміни її статусу у результаті конституційних змін. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу прокурорів, запорукою формування довіри народу до прокурорів та органів прокуратури в цілому.

Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності прокурорів, які віднесені до української системи правосуддя, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах чесності у способі власного життя та виконанні своїх професійних обов`язків.

Авторитет та довіра до органів прокуратури формуються залежно від персонального складу осіб, які обіймають посади прокурорів та формують корпус органів прокуратури.

Легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм прокурорської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до органів прокуратури як складової органів правосуддя, а також допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя.

Відсутність у законі визначення поняття «доброчесність», яке використовується у процедурі атестації прокурорів, не звільняє суб`єктів правовідносин використовувати його в процесі правозастосування та під впливом як змісту (суті) зовнішніх поведінкових факторів, так і через їхнє зіставлення з якостями, чеснотами чи властивостями, під якими в моральному, етичному, соціально-правовому, світоглядному та іншому сенсах розуміється (сприймається) поняття доброчесність, пояснити і мотивувати за якими ознаками той чи інший прокурор не може бути віднесений до доброчесних.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №600/1450/20-а та колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від нього.

Одним із критеріїв процедури перевірки дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності (підпункт 3 пункту 9 розділу ІV Порядку №221), є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції.

Як вже зазначено вище, причиною прийняття оскаржуваного рішення стали висновки комісії про невідповідність прокурора вимогам професійної доброчесності в частині фінансової можливості придбання автомобілю матірю позивача, який перебував у його користуванні, володіння яхта бортовий номер OD 0077 UA), збільшення свої особистих готівкових накопичень з 1,5 до 3,5 млн. грн, законність походження яких викликає об`єктивний сумнів, виходячи з доходів, придбавання ОСОБА_1 дороговартісної зброї; перебування у власності батька ОСОБА_1 будинку загальною площею 570 кв.м., де проживає сам ОСОБА_1 та утримання навіть за рахунок офіційних задекларованих доходів родини.

Відомості, які містяться в декларації, поданій прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції, поряд з іншими відомостями, які отримано кадровою комісією відповідно до положень Порядку №221, є матеріалами атестації, які досліджуються та обговорюються під час проведення співбесіди, за результатами якої кадрова комісія приймає рішення про успішне чи неуспішне проходження прокурором атестації.

Суд зауважує, що Верховний Суд у постановах від 14 липня 2022 року у справі №640/1083/20 та від 30 серпня 2022 року у справі №420/7408/20 підкреслював, що визначена чинним законодавством атестація не передбачає проведення повної перевірки декларанта на запити прокурора чи кадрових комісій. Моніторинг способу життя суб`єкта декларування передбачає лише вибіркову перевірку та на підставі повідомлень фізичних чи юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування, задекларованим ним майну і доходам.

Так, встановлений Законом України «Про запобігання корупції» порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом №113-ІХ процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній.

Тому, наявність у НАЗК виключних повноважень на здійснення повної перевірки декларацій, яка полягає, зокрема, у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення суб`єкта декларування не обмежує кадрові комісії у здійсненні ними перевірок відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності відповідно до положень Закону №113-ІХ.

Ураховуючи сформовану Верховним Судом у наведених вище постановах позицію, суд дійшов висновку, що доводи представника позивача стосовно того, що здійснення у процедурі атестації контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції НАЗК, є помилковими та заснованими на неправильному застосуванні положень пунктів 9, 11, 13 та 15 Порядку № 221.

У процедурі атестації обґрунтовані сумніви уповноваженої комісії набувають значення, а прокурор, який має намір підтвердити свою відповідність вимогам професійної етики та доброчесності, повинен спростувати такі сумніви, або довести їх необґрунтованість. В протилежному випадку, задля досягнення мети запровадженої реформи прокуратури, такі сумніви можуть бути витлумачені не на користь особи.

Щодо сумнівів Комісії про невідповідність стилю життя та його доходам, суд зазначає, що усі окреслені питання були предметом перевірки в рамках службового розслідування за зверненням голови Консультативної ради при прокуратурі Одеської області Роговського Д.В. та голови правління громадської організації «Всеукраїнська народна рада протидії корупції та громадської експертизи влади» Будніка А.К. щодо можливих неправомірних дій та недоброчесності заступника начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Одеської області ОСОБА_1 .

Так, відповідно до висновку про результати службового розслідування від 03.04.2017, затвердженого 04.04.2017, доводи заявників щодо наявності у власності ОСОБА_1 апартаментів в яхт-клубі «Совіньйон», автомобілю марки «Mersedes-Benz Gelentvagen», яхти «Santorini» та автомобіля «Бентлі Контіненталь», а також не внесення ним належного йому на праві власності та користування майна у декларації про майно, доходи, витрати (2014, 2015, 2016 році) і зобов`язання фінансового характеру свого підтвердження не знайшли.

У висновку також вказано, що під час службового розслідування витребувано дані з органів фіскальної служби щодо отриманих ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_27 доходів. Утім, посилаючись на Закони України «Про захист персональних даних», «Про інформацію, «Про доступ до публічної інформації», ГУ ДФС в Одеській області у наданні інформації відмовлено. Утім, з метою забезпечення повноти та об`єктивності службового розслідування ОСОБА_1 особисто витребувано дані з фіскальної служби, які підтверджують зазначені в деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2011-2016 роки доходи, одержані (нараховані) з усіх джерел в Україні, у тому числі загальні суми заробітної плати, нараховані декларанту відповідно до умов трудового або цивільно-правового договору.

Перевіркою відповідності зазначених ОСОБА_1 відомостей у деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2007-2015 роки та декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування за 2016 рік встановлено, що під час службової перевірки встановлено розбіжності між внесеними ОСОБА_1 даними до декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014-2016 роки у частині площі будинку, ому останній проживає.

Разом з тим, підстави для складення адміністративного протоколу, пов`язаного з корупцією чи внесення вказаних відомостей до ЄРДР відсутні, оскільки чинним законодавством передбачена відповідальність за порушення подання електронної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка запроваджена з 15.08.2016.

Також, у ході службового розслідування з ГУНП в Одеській області витребувано відомості щодо зареєстрованої за ОСОБА_1 та членами його родини зброї. Згідно з даними ІІПС ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 , значиться як власник:

- мисливських гладкоствольних рушниць «LIEGE», 12 калібру, № 3494, FRANCHI612VS» 12 калібру, № Т 004689, «BERETTA501S» 12 калібру, № Е 969985 «МЦ8», 12 калібру, № 8909, «МЦ8» 12 калібру, № 65077 (дозвіл № НОМЕР_7 видано Приморським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, дійсний до 15.10.2018);

- мисливського нарізного карабіну «MAGNUM RESEARCHMLR1722», калібру 22 Lr, № НОМЕР_8 (дозвіл № НОМЕР_9 видано 12.06.2014 ГУ НП в Одеській області, дійсний до 12.06.2017);

пристрою травматичної дії «Форт-12 Р», калібру 9 мм, № НОМЕР_10 (дозвіл № видано 09.04.2015 УПД ГУНП в Одеській області, дійсний до 21.02.2018).

У ході службового розслідування виявлено факти, як ті, що спростовують доводи заявників, так і такі, що викликають сумніви у доброчесності заступника начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень прокуратури області управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Одеської області ОСОБА_1 . Зокрема, щодо особистих готівкових заощаджень ОСОБА_1 у сумі 1,5 млн. грн. та ОСОБА_13 у сумі 2,4 млн. грн. З приводу наявності вказаних грошових коштів ОСОБА_1 пояснив, що це особисті накопичення, отримані від свого батька та матері на протязі 27 років, а також кошти, отримані з заробітної плати та залишені від дідуся та бабусі. Щодо наявності у ОСОБА_13 особистих готівкових заощаджень в сумі 2,4 млн. грн. пояснив, що це особисті накопичення останньої та її батька ОСОБА_14 - підприємця.

Одночасно, жодними документами отримання ОСОБА_1 та ОСОБА_13 зазначених грошових активів не підтверджено, що може свідчити про можливе одержання службовою особою неправомірної вигоди або передачу такої вигоди близьким родичам за відсутності ознак хабарництва (незаконне збагачення), передбачене ст. 368-2 КК України.

З огляду на викладене, враховуючи, що в ході службового розслідування вичерпано можливості підтвердження фактів, викладених в зверненнях голови Консультативної ради при прокуратурі Одеської області ОСОБА_28 та голови громадської організації «Всеукраїнська народна рада протидії корупції та громадської експертизи влади» ОСОБА_29 в частині можливого незаконного збагачення заступника начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Одеської області ОСОБА_1 , їх подальшу перевірку необхідно проводити у ході досудового розслідування.

З урахуванням викладеного комісія дійшла висновку:

1. Вважати службове розслідування за зверненнями голови Консультативної ради при прокуратурі Одеської області ОСОБА_28 та голови правління громадської організації «Всеукраїнська народна рада протидії корупції та громадської експертизи влади» Будніка А.К. щодо можливої недоброчесності заступника начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень прокуратури області Кос`яненка О.О. закінченим.

2. Визнати, що доводи звернення щодо зловживання службовим становищем та вчинення перешкод в об`єктивному розслідуванні кримінальної справи стосовно посадових осіб «Алів»; незаконного втручання в господарську діяльність ВАТ «Хелсі Фудз» та вимагання хабара з посадових осіб даного підприємства; неправомірного придбання ОСОБА_1 будинку на території колишнього санаторію «Червоні зорі», апартаментів в яхт-клубі «Совіньйон», автомобілю «Бентлі Контіненталь» та яхти «Santorini», а також не внесення ОСОБА_1 цього майна до декларацій про майно, доходи, ати і зобов`язання фінансового характеру за 2014-2015 роки та до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого врядування, за 2016 рік свого підтвердження не знайшли.

3. Ініціювати перед прокурором Одеської області питання про внесення згідно до ст. 214 КПК України відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом одержання службовою особою неправомірної вигоди або передачу такої вигоди близьким родичам за відсутності ознак хабарництва (незаконне збагачення), за ст.. 368-2 КК України.

Національним агентством з питань запобігання корупції прийнято рішення від 14.12.2018 №3054 про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік (виправленої), поданої ОСОБА_1 , заступником начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень Управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Одеської області, яким вирішено:

1. Суб`єкт декларування при поданні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік зазначив недостовірні відомості, що полягають у не зазначенні свого права користування об`єктом нерухомого майна, яке відповідно до розділу 2.1 «Інформація про суб`єкта декларування» декларації є його зареєстрованим місцем проживання, не зазначенні інформації щодо об`єкту нерухомості, який на будь-якому праві використовувався членами сім`ї для проживання на звітну дату подання декларації, зазначив недостовірні відомості про ідентифікаційні номери транспортних засобів, рік випуску транспортного засобу, не зазначенні відомостей про транспортний засіб, що належить на праві власності члену сім`ї об`єкта декларування; зазначив недостовірні відомості про вид доходу, не зазначенні доходу, який нараховано члену сім`ї суб`єкта декларування у вигляді заробітної плати, чим не дотримав вимоги пунктів 2, 3 та 7 частини першої статті 46 Закону України "Про запобігання корупції".

Недостовірні відомості, зазначені у декларації, відрізняються від достовірних на суму меншу 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ознак правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 1726 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статтею 366і Кримінального кодексу України, не виявлено.

2. Точність оцінки задекларованих активів відповідає даним, отриманим з наявних джерел.

3. Наявність конфлікту інтересів не встановлено.

4. Ознак незаконного збагачення не встановлено.

Як вбачається з постанови прокуратури Одеської області від 29.09.2017, постановлено: кримінальне провадження №0000467, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.04.2017 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368-2 КК України закрито, у зв`язку з встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення.

Як зазначено в постанові від 29.09.2017 , ОСОБА_1 за 2007-2016 роки набув у власність активи у вигляді заробітної плати та виплат з профспілкової організації

прокуратури на загальну суму 1 191 141 гривень законність підстав набуття

яких підтверджено доказами, а саме матеріалами службової перевірки. Крім того, під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 його батько ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його мати ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , періодично надають йому грошові кошти для його особистих потреб. Так, ОСОБА_1 у січні 2013 року набув у власність активи, а саме грошові кошти в сумі 50 тисяч доларів США (що згідно курсу валют НБУ станом на 31.12.2016 складає 1 359 545 гривень), законність підстав набуття яких підтверджено доказами, а саме: - копією договору позики, складеного та підписаного від імені позикодавця в особі ОСОБА_11 та позичальника в особі ОСОБА_1 , за предметом даних якого, 24.01.2013 позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у сумі 50000 доларів США для власного використання без нарахування без нарахування відсотків за їх користування, зі строком користування та остаточною датою повернення у термін п`яти років з кінцевим терміном погашення 24.01.2018; - копією додаткової угоди до договору позики, визначається, що отримана позика позичальником від позикодавця в розмірі 50000 доларів США визначена сторонами як дарунок; - показаннями свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , - відомостями 3 Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України та копіями довідок ЦВОБ ЦОУПФУ в м. Одесі, якими підтверджується спроможність ОСОБА_11 та ОСОБА_12 дарувати грошові кошти у вищевказаному розмірі. Дослідженням №175 від 29.09.2017 судово-економічної експертизи за наданими документами, підтверджується визначена в «Декларація про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру» за 2015 рік та копії Декларації особи, що уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік з Єдиного державного реєстру декларацій, сума наявних грошових коштів у суб`єкта декларування ОСОБА_1 за 2015 рік в сумі 1500000 гривень та у особи, яка спільно проживає, але не перебуває у шлюбі ( ОСОБА_13 ) за 2015 рік в сумі 2500000 гривень.

Також, в постанові виснувало, що в ході досудового розслідування встановлено, що дії заступника начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Одеської області ОСОБА_1 , який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, направлені на набуття у власність активів у вигляді грошових коштів 1 500 000 гривень та вищевказаного цінного майна, задекларованих у 2016 році, не містять складу злочину, передбаченого, ч. 1 ст. 368-2 КК України, оскільки законність підстав набуття цих активів підтверджена доказами.

В свою чергу, зазначені документи перебували в розпорядженні Комісії на день проведення співбесіди, проте без наведення обґрунтованих мотивів не врахування висновків уповноважених органів та наявних документів та пояснень позивача, Комісією необґрунтовано зроблено висновок про невідповідність стилю життя та доходам позивача.

Щодо публікацій в інтернет-ресурсах суд зазначає, що саме лише посилання на інтернет-сторінку із заголовком статті у рішенні кадрової комісії не свідчить про неналежну поведінку прокурора, позаяк це жодним чином не розкриває зміст окремого відеоматеріалу чи факту неналежної поведінки особи.

У постанові від 06 жовтня 2022 року у справі №640/1479/20 Верховний Суд зауважив, що посилання на певні обставини, які у членів Кадрової комісії викликають сумнів, потребує як належного підтвердження, так і пояснень, у чому він полягає. Припущення чи домисли, які можуть виникати на основі інформації щодо особи прокурора, не можна вважати аргументом, який пояснює «обґрунтований сумнів» членів Кадрової комісії.

Оцінюючи спірне рішення Комісії, суд дійшов висновку, що рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваного рішення фактично є констатацією сумніву у відповідності вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку.

Суд зазначає, що за сталою позицією Верховного Суду вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень суб`єктивізує акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі № 2040/6763/18).

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що рішення Шостої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 21 липня 2020 року № 23 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 прийнято без дотримання принципу пропорційності (дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення), за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про порушення позивачем вимог законодавства у сфері запобігання корупції, зокрема щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї задекларованим доходам, декларування ним недостовірних відомостей, наявності ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості набутих активів, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо правомірності оскаржуваного наказу прокуратури Одеської області №1629к від 17 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру, то зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з пунктом 19 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №113-IХ, (постанови від 21 вересня 2021 року у справах № 200/5038/20-а та № 160/6204/20, від 29 вересня 2021 року у справах № 440/2682/20 та № 640/24727/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 540/1456/20, від 25 листопада 2021 року у справі № 160/5745/20, від 13 вересня 2022 року у справі № 640/1219/20) суд зазначає, що неуспішне проходження атестації (оформлене відповідним рішенням кадрової комісії) є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

З огляду на вказане, суд не погоджується з позицією позивача в частині незаконного посилання відповідача в оскаржуваному наказі про його звільнення на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», як норму закону, яка регулює правовідносини між працівником та роботодавцем при реорганізації або ліквідації органу прокуратури.

Разом з тим, ураховуючи, що спірний наказ виконувача обов`язків прокурора Одеської області В. Веніславського №1629к від 17.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII виданий на підставі рішення Шостої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 21 липня 2020 року № 23 про неуспішне проходження ним атестації, яке судом визнано протиправним, то цей наказ також підлягає скасуванню як протиправний.

Питання поновлення працівника на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідних вимог, вирішується судами за наслідками вирішення питання про задоволення основних вимог про визнання звільнення незаконним.

Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про його поновлення на роботі в органах прокуратури на рівнозначній посаді начальника управління Одеської обласної прокуратури, суд враховує наступне.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Законів № 1697-VII та № 113-ІХ, не врегульовано процедуру поновлення на посаді прокурора в разі його незаконного звільнення, тому існує необхідність субсидіарного застосовування до спірних правовідносин окремих норм КЗпП України.

Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Питання щодо поновлення працівника саме на попередній роботі, а не у новоствореному органі неодноразово розглядались Верховним Судом (постанови від 20 січня 2021 року у справах № 640/18679/18, 804/958/16 від 23 грудня 2020 року у справі № 813/7911/14, від 09 грудня 2020 року у справі № 826/18134/14, від 19 листопада 2020 року у справі № 826/14554/18, від 07 липня 2020 року у справі № 811/952/15, від 19 травня 2020 року у справі № 9901/226/19, від 15 квітня 2020 року у справі № 826/5596/17, від 22 жовтня 2019 року у справі № 816/584/17, від 12 вересня 2019 року у справі № 821/3736/15-а, від 09 жовтня 2019 року у справі № П/811/1672/15, від 22 травня 2018 року у справі № П/9901/101/18 (Велика Палата Верховного Суду) тощо.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 804/958/16 зазначено, що з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

З огляду на вказане, скасування наказу виконувача обов`язків прокурора Одеської області В. Веніславського №1629к від 17.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури, в силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, суд звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача в контексті спірних правовідносин є поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області із дня, наступного за днем звільнення, з 07 вересня 2020 року.

Зважаючи на вказаний висновок суду у задоволенні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на рівнозначній посаді начальника управління Одеської обласної прокуратури слід відмовити.

Приписами ч. 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

У відповідності до абз. 3 п.2 Порядку № 100 збереження заробітної плати у всіх інших випадках, до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Визначаючись з кількістю днів вимушеного прогулу та сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. Водночас виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.

Разом з тим, під час нового розгляду даної справи судом встановлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року у даній справі № 420/10138/20, постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 року наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 15.03.2021 року за № 719к скасовано наказ виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 17 серпня 2020 року № 1629к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області з 08 вересня 2020 року.

При цьому, на підставі виконавчого листа Одеського окружного адміністративного суду від 05.01.2022 року у даній справі № 420/10138/20 Державною казначейською службою України з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 перераховано середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.09.2020 року по 25.01.2021 року у розмірі 130984,92 грн.

В подальшому, наказом Одеської обласної прокуратури від 27.10.2021 року за № 2399к звільнено ОСОБА_1 з посади начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури") з 29 жовтня 2021 року. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. Підстава: рішення шістнадцятої кадрової комісії № 6 від 07.10.2021.

Отже, межами розгляду справи є період з 07.09.2020 по день видання наказу про поновлення позивача на посаді, а саме 15.03.2021.

В свою чергу, звільнення позивача з 29.10.2021 відбулось з інших підстав, що виходить за межі розгляду в даній справі та було предметом розгляду у справі № 420/23657/21 за результатом розгляду якої прийнято рішення, зокрема про поновлення позивача на роботі в органах прокуратури на посаді начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області з 01.11.2021 та зобов`язано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2021 по 22.04.2022.

Відтак, період вимушеного прогулу позивача складає 130 робочих днів (з 07.09.2020 року по 12.03.2021 року): вересень - 18, жовтень 21, листопад - 21, грудень - 22, січень -19, лютий 20, березень 9.

Згідно з довідкою Одеської обласної прокуратури середньомісячна заробітна плата позивача перед звільненням складала 29032,74грн, середньоденна - 1350,36 грн.

Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.09.2020 по 12.03.2021 включно, яка підлягає стягненню з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 складає 175546,80 гривень (130 р.д.* 1350,36 грн.), яка визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

В свою чергу, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід здійснити з урахуванням вже виплаченої суми 130984,92 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.09.2020 по 12.03.2021 включно, яка підлягає стягненню з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 з урахуванням вже виплаченої суми складає 44561,88 грн., яка визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

У відповідності з п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області та в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з 07.09.2020 року по 06.10.2020 року включно за 22 робочих дня в сумі 29707,92грн без обов`язкових відрахувань.

Щодо покликань представника позивача на постанови Верховного Суду за результатами розгляду справ № 2-а-256/08 від 04.06.2024 року, № 808/2285/15 від 02.05.2024 року, № 826/17604/14, суд зазначає, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин; ураховуючи предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог, час виникнення спірних правовідносин і встановлені фактичні обставини у справі, яка переглядається, та вказаних інших справах, вони є відмінними.

Щодо встановлення судового контролю, суд зазначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Так, з аналізу вищевикладених приписів ст. 382 КАС України вбачається, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.

Тому, суд вважає, що суду який ухвалив судове рішення надано право на встановлення судового контролю в залежності від обставин кожної конкретної справи, а не визначено за ним безумовний обов`язок встановлювати судовий контроль за зверненням зацікавленої особи.

В свою чергу, судом не встановлено жодних обставин, які вказують на необхідність встановлювати судовий контроль під час ухвалення рішення у справі.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає легальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303-А, п.29).

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожні докази, які є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Шостої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Шостої кадрової комісії №23 від 21.07.2020 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків прокурора Одеської області В.Веніславського №1629к від 17.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 07.09.2020 року.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області з 07.09.2020 року.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.09.2020року по 12.03.2021 року у розмірі 44561,88 грн без обов`язкових відрахувань.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді начальника управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області та в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць за період з 07.09.2020 року по 06.10.2020 року включно в сумі 29707,92 грн без обов`язкових відрахувань.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_11 );

Відповідач: Офіс Генерального прокурора (вул. Резницька.13/15, м. Київ, 01011; );

Відповідач: Шоста кадрова комісія Офісу Генерального прокурора (вул.Резницька.13/15, м. Київ, 01011);

Відповідач: Одеська обласна прокуратура (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026; )

Суддя П.П. Марин