Справа № 520/16258/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 р. Справа № 520/16258/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 06.02.25 по справі № 520/16258/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 третя особа: Військова частина НОМЕР_2

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 № 559 від 30.05.2024 про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу" в редакції від 04.05.2024;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу" в редакції від 04.05.2024.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідно до абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону № 2232 в редакції від 04.05.2024 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи. Мати дружини позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом II групи, даний факт підтверджується Довідкою до акта огляду МСЕК (№ 003229 від 09.01.2003), тобто у позивача наявні законні підстави для звільнення з військової служби абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" редакції 04.05.2024. Однак, Військовою частиною НОМЕР_1 наведене не враховано і безпідставно відмовлено у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу". Також, вказує, що позивач намагався подати рапорт через безпосередніх командирів, однак отримував відмову у прийнятті рапорту, відтак у ОСОБА_1 не було іншого виходу, як подати рапорт поштовими засобами зв`язку. Позивач надіслав рапорт про звільнення на ВЧ НОМЕР_1 на адресу Міноборони та на адресу ВЧ НОМЕР_2 - АДРЕСА_1 . Зазначив, що в оскаржуваному рішенні ВЧ НОМЕР_1 не посилається на порушення порядку подання рапорту позивача як на підставу у відмові в його задоволенні. Як на підставу для відмови у звільненні ВЧ НОМЕР_1 посилається на зміни в Законі України "Про військовий обов`язок і військову службу", які набули чинності 18.05.2024. Отже, під час розгляду рапорту відповідач не порушував питання порядку подачі рапорту, що свідчить про те, що вказана обставина не є підставою для відмови у звільненні з військової служби. Вказує, що позивач звернувся із рапортом про звільнення з військової служби за допомогою поштових засобів зв`язку 14.05.2024, тобто вчинив конкретні та достатні дії для реалізації свого права на звільнення. Щодо моменту отримання рапортів відповідачем та третьою особою, то вказана обставина знаходиться поза волевиявленням позивача, і останній не мав можливості вплинути на швидкість обігу поштової кореспонденції та її отримання ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_2 . Вважає, що оскільки ОСОБА_1 звернувся із рапортом під час дії редакції Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 04.05.2024, то і вказаний закон повинен застосуватись у цій редакції.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції від 04.05.24, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері дружини, яка є інвалідом II групи.

Так, відповідно до абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції від 04.05.24 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.

Для реалізації свого права на звільнення з військової служби за вищевказаною нормою військовослужбовець повинен надати документ, що підтверджує родинні зв`язки з особою, та документ про наявність інвалідності II групи.

Зазначив, що мати дружини позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом II групи, даний факт підтверджується Довідкою до акта огляду МСЕК № 003229 від 09.01.2003. Відтак, у позивача наявні законні підстави для звільнення з військової служби абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" редакції 04.05.2024.

Відповідач надав до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Третя особа своїм правом на подання письмових пояснень не скористалась.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач на підставі Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 №69/2022 був мобілізований до лав Збройних Сил України, вступив на військову службу.

ОСОБА_1 прийняв присягу 08.05.2024 у Військовій частині НОМЕР_1 , але зарахований до списків Військової частини НОМЕР_2 на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_2 №134 від 05.05.2024 на посаду курсанта.

У зв`язку із тим, що мати дружини позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 є інвалідом II групи, позивач звернувся із рапортом до Військової частини НОМЕР_1 та до Військової частини НОМЕР_2 .

До вказаного рапорту позивач подав такі документи:

нотаріальна копія паспорта та коду ОСОБА_1 ;

нотаріальна копія паспорта та коду ОСОБА_2 ;

нотаріальна копія свідоцтва про шлюб;

нотаріальна копія свідоцтва про народження;

нотаріальна копія паспорта та коду ОСОБА_3 ;

нотаріальна копія Довідки до акта МСЕК №003229 від 09.01.2003;

нотаріальна копія Посвідчення ОСОБА_3 № НОМЕР_3 від 18.01.2002.

Вказані рапорти надіслані засобами поштового зв`язку, що підтверджується описом вкладення до цінного листа, накладною, фіскальним чеком та отримані адресатами.

Листом від 30.05.2024 №559 Військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , що 18 травня 2024 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку". Вказаним Законом також внесені зміни до статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Зокрема змінено перелік підстав для звільнення з військової служби. Підстава для звільнення з військової служби в запас за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері дружини з інвалідністю II групи викладено у наступній редакції: "необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я". В надісланих позивачем документах відсутнє документальне підтвердження необхідності здійснювати постійний догляд за матір`ю його дружини, також відсутнє документальне підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико - соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. У випадку направлення чи представлені виправлених документів які будуть відповідати вимогам статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" вони будуть розглянуті у визначений законодавством термін.

Не погодившись з протиправним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ч. 6 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ, яка була чинна до 17.05.2024 включно, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.

З 18.05.2024 підпункт "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ зазнав змін та його викладено в такій редакції:

"військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)".

Пункт 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ передбачає, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, аналіз підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ дає підстави дійти висновку, що з 18.05.2024 військовослужбовцю для звільнення недостатньо наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.

Нова редакція вказаної норми права вказує, що сам факт навності родича та його хвороби не дає автоматичного права на звільнення з військової служби, а встановлює необхідність у постійному здійсненні догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно п.20 ч.1 ст.106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Статтею 1 Закону України "Про оборону України" встановлено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 62/2022 "Про введення воєнного стану в України", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який на теперішній час триває.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація). Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України

Згідно п. 233 Положення № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІV, передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відносини щодо розгляду звернень військовослужбовців додатково деталізовані нормами Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735.

Згідно із п. 1 розділу III Інструкції № 735, посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.

Відповідно до п. 2 розділу III Інструкції № 735, рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.

Згідно п. 5 розділу III Інструкції № 735, звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Відповідно до п. 7 розділу III Інструкції №735, відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.

Пунктом 8 розділу III Інструкції № 735 встановлено, що рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, які вживались органом військового управління, військовою частиною для перевірки цього звернення. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка додається до матеріалів перевірки звернення.

Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009р. №170 затверджена Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно із пунктом 12.1 розділу XII Інструкції № 170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Відповідно до пункту 12.11 розділу XII Інструкції № 170, перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Згідно із пунктом 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Відповідно до п. 5 Додатку № 19 до Інструкції № 170, у разі звільнення військовослужбовця через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом "г" пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом "ґ" пункту 2 частини п`ятої, підпунктом "г" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналізуючи вказані норми права, колегія суддів зазначає, що звернення військовослужбовця з певним проханням оформлюється рапортом, який має бути адресований вищій посадовій особі та підлягає реєстрації в день надходження. Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

За результати розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обгрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 № 69/2022 призваний до лав Збройних Сил України; з 05.05.2024 зарахований в списки Військової частини НОМЕР_2 наказом №134 від 05.05.2024, де він проходив військову службу на момент звернення з позовом до суду.

З копії військового квитка серії НОМЕР_4 вбачається, що 08.05.2024 прийняв військову присягу у ВЧ НОМЕР_1 .

14 травня 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового відправлення, подав рапорт адресований Військовій частині НОМЕР_1 щодо звільнення з військової частини на підставі абз. 5 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з тим, що мати його дружини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом II групи.

Також, 14.05.2024 ОСОБА_1 , засобами поштового відправлення, подав рапорт адресований Військовій частині НОМЕР_2 щодо звільнення з військової частини на підставі абз. 5 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з тим, що мати його дружини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом II групи.

Вказані поштові відправлення отримані адресатами, про що свідчать поштові повідомлення про вручення та виписка з сайту Укрпошти.

В якості додатків до рапортів ОСОБА_1 надав: нотаріальні копії довідки до акта огляду МСЕК; паспорта та коду позивача, паспорта та коду дружини позивача; паспорта особи, яка є інвалідом; нотаріальна копія пенсійного посвідчення.

Командир Військової частини НОМЕР_1 листом - відповіддю на рапорт від 30.05.2024 № 559 повідомив ОСОБА_1 , що 18.05.2024 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку", яким внесені зміни до ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". В надісланих документах відсутнє документальне підтвердження необхідність здійснювати постійний догляд за матір`ю дружини, відсутні документальні підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. У випадку надіслання чи представлення виправлених документів , які будуть відповідати вимогам ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" вони будуть розглянуті у визначений законодавством термін.

Стосовно питання про те, яка редакція статті 26 Закону №2232-ХІІ мала б бути застосована військовою частиною НОМЕР_1 під час розгляду рапорту позивача, колегія суддів зазначає наступне.

У Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Відповідно до частин першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018).

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019р. №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що, за змістом ч.1 ст.58 Основного Закону України, новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акту законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі, новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно-правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Вказаний підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі зазначено Верховним Судом у постановах від 31.03.2021 у справі №803/1541/16, від 24.01.2023 у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а відповідно.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини між сторонами виникли 14.05.2024 (день звернення позивача із відповідним рапортом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 ) та припинились 30.05.2024 (день складення на ім`я позивача відповідачем листа-відповіді/відмови на рапорт), тобто такі правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 чинності змінами до ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу".

Вказаний рапорт позивача отриманий Військовою частиною НОМЕР_1 24.05.2024, про що свідчить відтиск печатки Укрпошти на конверті.

Оскільки станом на час розгляду рапорту позивача відповідач застосував чинну редакцію ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням змін, внесених ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 №3633-IX, то колегія суддів вважає, що відповідачем не допущено порушення норм законодавства.

Стосовно посилань позивача на висновки, сформульовані Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, колегія суддів зазначає, що спір за позовом фізичної особи до Держгеокадастру України про оскарження відмови останнього затверджувати розроблений проект землеустрою, не є аналогічним до того, який розглядається у даному випадку. Зокрема, процедура розроблення та затвердження проекту землеустрою є правовідносинами відмінними за своєю суттю та природою тим, що мають місце при поданні, розгляді та прийняття рішення за фактом такого розгляду документів військовослужбовця Збройних Сил України щодо його звільнення з військової служби в порядку та у спосіб, передбачені законодавством України.

Стосовно доводів апелянта про безпідставність посилань суду першої інстанцї на Рішення Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(І)/2019, колегія суддів зазначає про їх помилковість, оскільки зроблені Конституційним Судом України висновки щодо застосування приписів частини першої статті 58 Основного Закону України є загальними у відношенні питання дії нормативно-правового акту в часі, що спростовує вказані доводи позивача.

Враховуючи те, що редакція Закону України "Про військовий облік і військову службу" змінена з 18.05.2024, а виниклі правовідносини є триваючими станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, то відповідач при розгляді рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби не мав законних можливостей приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно- правового регулювання, яке є нечинним.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не позбавлений права надати інший рапорт про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з додаванням повного пакету необхідних документів, враховуючи положення Закону України "Про військовий облік і військову службу" у редакції з 18.05.2024.

Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських судців зазначено, що обов`язок судців наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 по справі № 520/16258/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова