Справа № 520/30188/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 р. Справа № 520/30188/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 03.02.25 по справі № 520/30188/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у прийнятті декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 подану нею декларацію про відмову від іноземного громадянства від 30.09.2024року замість документа про припинення громадянства російської федерації та видати довідку про реєстрацію громадянином України, що є підставою для оформлення паспорта громадянина України;

В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що 30.04.2020 року набула громадянство України на підставі ст.9 Закону України «Про громадянство України» та видано довідку №12754 від 22.06.2020 р. та відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України» зобов`язалась припинити громадянство російської федерації протягом 2 років, а саме до 22.06.2022 року. До початку збройної агресії проти України вона звернулась до Генерального консульства російської федерації в м.Харкові, заяву зареєстровано під №271056413, що підтверджується довідкою 14.02.2022 року. У зв`язку з тим, що 23.02.2024 року посольство росії припинило роботу в Україні, а 24.02.2024 р. розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну та були розірвані діплооматичні відносини з росією, тому вона не має можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації. Позивачка зазначає, що незалежних від нею причин немає можливості отримати документи про припинення громадянства особи у встановлений законодавством іноземної держави строк, передбаченою абз.13 ст.1 Закону України «Про громадянство України», тому змушена звернутися до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 року адміністративний позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у прийнятті декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 подану нею декларацію про відмову від іноземного громадянства від 30.09.2024 року замість документа про припинення громадянства російської федерації.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області суму сплаченого судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що під час звернення із заявою про прийняття до громадянства України, відповідно до Закону, позивачка склала особисте зобов`язання, що в термін до 22 червня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов`язана подати до ГУ ДМС України в Харківській області документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом Російської Федерації, форма вказаного зобов`язання затверджена Наказом МВС України від 16.08.2012 № 715.

Тобто, саме на позивачку покладений обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення свого попереднього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України.

Вказує, що заява з питання виходу з громадянства російської федерації може бути подана в дипломатичне представництво або консульську установу за місцем перебування заявника.

Крім того, відповідач звертає увагу, що відповідно до матеріалів особової справи, ОСОБА_1 з моменту набуття нею громадянства України жодного разу не зверталась до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про отримання тимчасового посвідчення громадянина України. На теперішній час строки отримання вказаного документу сплинули, а заяви останньої про те, що «начебто» міграційною службою їй було відмовлено в отриманні тимчасового посвідчення громадянина України ні чим не підтверджено, доказів щодо звернення до територіального підрозділу за місцем реєстрації позивачкою не надано.

Щодо зобов`язання ГУ ДМС України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства рф від 30.09.2024 року зазначає, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Позивач скористалася своїм правом та надала до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що сам факт подачі заяви про вихід з громадянства рф і невидачі в строк документа є достатнім підтвердженням існування незалежної від особи причини. І в даному випадку немає значення, чи вчинялись спроби отримати документи іншим способом, чи є чи немає в цьому вини українських органів влади тощо. Тобто сам по собі факт подачі заяви на вихід з російського громадянства і відсутність відповіді протягом 6 місяців є незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства незалежно від того, чи існує альтернативна можливість виходу з іноземного громадянства, та чи скористалась особа такою можливістю.

Також позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з витрат на правову допомогу в сумі 4000,00 грн.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 30.04.2020 року набула громадянство України на підставі ст.9 Закону України «Про громадянство України» та видано довідку №12754 від 22.06.2020 р.

Позивачка звернулася із письмовою заявою до відповідача з викладеними обставинами та з проханням отримати від неї декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області листом від 24.10.2024 р. відмовив в прийнятті декларації у зв`язку з відсутністю підстав для її подачи.

Вважаючи відмову відповідача протиправною позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з неможливістю отримати документ про припинення громадянства з незалежних від позивачці причин є обґрунтованою, а відмова відповідача у прийнятті такої декларації неправомірною.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції зобов`язав відповідача прийняти відповідну декларацію.

Відмовляючи у задоволені вимоги щодо надання довідки про реєстрацію громадянином України, суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивачці в цієї частині не є порушеними, а зазначена вимога заявлена передчасно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Конституції України установлено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

За умовами пункту 2 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон № 2235-III.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2235-III громадянство України правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України;

іноземець особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; реєстрація громадянства України внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи;

зобов`язання припинити іноземне громадянство письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;

декларація про відмову від іноземного громадянства документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав (абзац 16).

Статтею 6 Закону № 2235-III встановлено підстави набуття громадянства України, зокрема, внаслідок прийняття до громадянства.

Умовами прийняття до громадянства України є:

1) визнання і дотримання Конституції України та законів України, що засвідчується особою у поданій в установленому порядку заяві про прийняття до громадянства України;

1-1) знання основ Конституції України, історії України.

Складання іспитів з основ Конституції України, історії України здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

2) подання: особою без громадянства - декларації про відсутність іноземного громадянства;

іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону № 2235-ІІІ незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

Перелік документів, які подаються для встановлення, порядок оформлення та перевірка належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедура подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі по тексту Порядок № 215).

Відповідно до пунктів 117, 119 Порядку № 215 у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації регламентується Положенням про порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації, затвердженим 14 листопада 2002 року за № 1325.

Цим Положенням, прийнятим відповідно до Закону, встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства Російської Федерації, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства Російської Федерації.

Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства РФ.

Вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території Російської Федерації або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 Федерального закону, вихід із громадянства Російської Федерації не допускається.

Колегія суддів констатує, що межі дії зазначених вище приписів у спірних правовідносинах необхідно оцінювати виходячи із активних дій іноземця, які ним вчинялися з дати набуття ним громадянства України, щодо отримання документа про припинення іноземного громадянства.

Так, запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку, насамперед, зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Такі дії передбачають активну поведінку іноземця, спрямовану на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства (підданства) іншої держави.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачкою вживались залежні від неї дії щодо припинення громадянства російської федерації, зокрема, позивачка зверталася до Міністерства закордонних справ російської федерації із заявою про вихід із громадянства російської федерації. У відповіді на звернення міністерство закордонних справ російської федерації від 06.09.2024 р. за №40883/кд-гр зазначено, що звернення ОСОБА_1 розглянуто, але рішення щодо припинення громадянства російської федерації прийнято не було у зв`язку із зупиненням діяльності російських закордоних установ на території України.

Таким чином, позивачка фактично не мала та не має можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації, хоча вчинила для цього всі залежні від неї дії.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 при зверненні до міграційного органу зі спірною декларацією в якості причину її подання вказала - нездійснення процедури припинення громадянства.

Разом з цим, міграційний орган, мотивуючи спірну відмову набуттям чинності федеральним законом від 28.04.2023 «Про громадянство російської федерації» відповідно до частини 5 статті 32 якого заяву про вихід з громадянства рф громадянин рф, який перебуває за межами рф, подає до дипломатичного представництва або консульської установи, помилково ототожнив нездійснення процедури із її відсутністю, що є різним за правовою природою та способом реалізації.

Слід зауважити, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.

Листом Міністерства закордонних справ України № 72/11-612/1-81401 від 13.10.2022 повідомлено про те, що після письмового повідомлення російській стороні про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, здійсненим у м. Мінську 14 лютого 1992 року, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24 лютого 2022 року.

Таким чином, починаючи із 24.02.2022 всі дипломатичні відносини з Російською Федерацією розірвано, що унеможливлює з цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства або консульств рф в Україні з огляду на припинення його відділів на території України.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.12.2024 по справі № 280/1155/23, особи, що мають бажання відмовитись від громадянства рф не позбавлені права звернутися до дипломатичних представництв рф, що продовжують працювати поза межами України, в інших територіально наближених країнах, обравши будь-який зручний для них спосіб звернення. Тим більш, що питання нотаріального завіряння документів для оформлення таких заяв в Україні наразі урегульоване, про що 08 серпня 2022 року Нотаріальною палатою видано інформаційний лист під назвою «Щодо засвідчення справжності підпису громадян держави-агресора рф на заявах про вихід з такого громадянства» відповідно до підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року № 719).

За таких обставин, з 24 лютого 2022 року органи ДМС можуть прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства від колишніх громадян російської федерації, які набули громадянство України на загальних підставах до 24 лютого 2022 року за двох умов:

якщо такі особи як до, так і після 24 лютого 2022 року вже безпосередньо зверталися до уповноваженого органу рф, з відповідною заявою, у якій виявили бажання припинити попереднє громадянство, проте не отримали інформації щодо вирішення їхньої заяви протягом строків її розгляду, що підтверджується доказами;

якщо такі особи як до, так і після 24 лютого 2022 року вже безпосередньо зверталися до уповноваженого органу рф з відповідною заявою, отримали негативну відповідь та надали докази, що підтверджують ці обставини.

В інших випадках відсутні правові підстави для прийняття такої декларації у межах процедури, визначеної Законом України «Про громадянство України», установленої для оформлення громадянства.

Матеріалами справи підтверджено, що до початку збройної агресії проти України позивач звернулась до Генерального консульства російської федерації в м.Харкові, заяву зареєстровано під №271056413, що підтверджується довідкою 14.02.2022 року (а.с.40-41). У зв`язку з тим, що 23.02.2024 року посольство росії припинило роботу в Україні, а 24.02.2024 р. розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну та були розірвані дипломатичні відносини з росією, тому вона не має можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації.

У відповіді на звернення міністерство закордонних справ російської федерації від 06.09.2024р. за №40883/кд-гр зазначено, що звернення ОСОБА_1 розглянуто, але рішення щодо припинення громадянства російської федерації прийнято не було у зв`язку із зупиненням діяльності російських закордоних установ на території України.

Отже, дослідивши наявні докази по справі, колегією суддів підтверджено, що позивачкою вживались залежні від неї дії, проте не було досягнуто позитивних результатів з незалежних від неї причин, що спростовує доводи відповідача, що позивачем не вчинялись належні заходи щодо виконання взятого на себе обов`язку щодо виходу з громадянства російської федерації з наданням відповідних документів.

Факт неотримання позивачкою тимчасового посвідчення громадянина України жодним чином не спростовує її права на подання деларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення іноземного громадянства.

Суд апеляційної інстанції враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2015 № 23 «Про зупинення дії окремих положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації», у відповідності до статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації (далі Угода), вчиненої 16 січня 1997 року у м. Москві, зупинено з 01.03.2015 дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди, у частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина Російської Федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років) із зазначенням належності до громадянства Російської Федерації.

Крім того, листом Міністерства закордонних справ Російської Федерації від 21.12.2022 роз`яснено, що при виході особи з російського громадянства заявнику необхідно надати документ, який підтверджує дозвіл уповноваженого органу іноземної держави, на території якої така особа звертається до консульства рф, на проживання на його території.

З наведеного слідує, що позивач, як особа, яка проживає в Україні, та не має документа (дозволу) щодо проживання на території іншої держави окрім України, на території якої з 24.02.2022 не здійснюють діяльність консульські установи рф, фактично не має можливості подати документи про вихід з російського громадянства до консульської установи на території іншої держави, що свідчить про неможливість здійснення процедури оформлення припинення громаднства (підданства) рф та позбавляє ОСОБА_1 права на відмову від громадянства рф, в установленому законодавством порядку.

З огляду на вказане, доводи відповідача про можливість позивача безперешкодно звернутись до будь-якої консульської установи рф в іноземній державі є такими, що не відповідають дійсності.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з неможливістю отримати документ про припинення громадянства з незалежних від позивачці причин є обґрунтованою, а відмова відповідача у прийнятті такої декларації неправомірною.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною відмови відповідача прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача прийняти у позивача декларацію про відмову від громадянства Російської Федерації, колегія суддів виходить із такого.

У даній справі Суд також бере до уваги позицію Європейської комісії за демократію через право (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25 - 26 березня 2011 року; пункти 11, 12 та 45), яка виходить з того, що у першій половині ХХ ст. верховенство права стало надзвичайно спірною концепцією тому, що архітектори «держави загального добробуту» тлумачили заперечення дискреційних повноважень влади, як заперечення ним державного втручання. В умовах суспільства, що стає все складнішим, дискреція розглядається як необхідний чинник прийняття рішень. Від середини ХХ ст. досягнуто порозуміння між концепцією верховенства права та питанням дискреційних повноважень. Дискрецію як таку було сприйнято. Проте, її слід обмежувати буквою та метою закону, яким повноваження надаються, а так само іншими елементами верховенства права, приміром, шляхом забезпечення кожному доступу до справедливих процедур у безсторонньому та незалежному суді та шляхом застосування закону послідовно і однаково до всіх і у спосіб, позбавлений свавільності та не позбавлений здорового глузду. Комісія зауважує, що застосовуючи формулу «accordance to the law» («відповідність закону»), ЄСПЛ загалом вимагає лише того, щоб владна дія держави спиралася на юридичну норму, існуючий зв`язок між демократією та верховенством права гарантував те, що певні дискреційні повноваження держави щодо обмеження прав людини були визначені законом (див.: Case of Iordachi and Others v. Moldova, заява № 25198/02). Також, Комісія виходить з того, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій влаужби України в Харківській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Крім того, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47 - 56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Колегія суддів також враховує, що згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14 серпня 2018 року у справі № 820/5134/17, від 28 лютого 2020 року у справі № 806/3304/18, від 16 листопада 2020 року у справі № 640/5615/19, від 4 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19.

При цьому, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Так, Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 08 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам:

- забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання;

- бути адекватним фактичним обставинам справи;

- не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду;

- узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції також звертає увагу, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Як зазначалося вище, у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом, на момент прийняття рішення, не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід до вирішення питання про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.

З урахуванням вищевикладених правових положень та висновків Верховного Суду, враховуючи, що позивачкою виконано всі визначені законодавством умови, з метою ефективного захисту порушених прав позивачки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 подану нею декларацію про відмову від іноземного громадянства від 30.09.2024 року замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 4000 грн. як відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду даної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено (копії): ордер про надання правничої допомоги серії №1284689 від 03.03.2025; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; додаток №2 від 28.02.2025 до Договору № 28/10/24 про надання правової допомоги від 28.10.2024 року, згідно якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів Клієнта в суді апеляційної інстанції при перегляді рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 по справі №520/30188/24. Гонорар адвоката за надання зазначених послуг становить 4000,00 грн.; опис послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю., згідно якого адвокат надала наступні послуги: ознайомлення з апеляційною скаргою - 1 год, складання відзиву на апеляційну скаргу - 1,5 год.; рахунок-фактура №03/03/25; квитанція про оплату №1.101127127.1 на суму 4000 грн.

Колегія суддів оцінивши викладене у сукупності, зазначає, що складання апеляційної скарги у даній справі не вимагало великого обсягу дослідження юридичної практики, ознайомлення із судовою практикою, здійснення будь-якого іншого аналізу, оскільки представником позивача подана не перший відзив у аналогічних справах, а тому це не потребувало значних витрат часу, які заявлені представником позивача, як витрати на професійну правничу допомогу.

Отже, враховуючи надані позивачем докази правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції, з урахуванням дотримання вимог співмірності та обґрунтованості розміру витрат на оплату послуг адвоката, складності виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним розміром судових витрат пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу є 3000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 по справі № 520/30188/24 - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк