Справа № 303/8381/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 303/8381/24 пров. № А/857/11014/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

секретар судового засідання Василюк В.Б.

за участю:

позивач ОСОБА_1

представник позивача Чернілевська К.Г.

представник відповідача Соколовська Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 березня 2025 року у справі № 303/8381/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., м. Мукачево, Закарпатська область, проголошено о 15:39:29, повне судове рішення складено 10.03.2025),-

В С Т А Н О В И В:

14.10.2024 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі Військова частина НОМЕР_1 , відповідач) від 21.06.2024 про примусове видворення за межі території України.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що є громадянином російської федерації. У 1995 році разом з батьками приїхав в Україну на постійне проживання. Батько позивача є громадянином України та раніше проходив службу в АТО, зараз проходить військову службу. Позивач тривалий час проживав в Україні на підставі посвідки на постійне проживання. Після початку повномасштабного вторгнення росії на територію України позивач знищив свій закордонний паспорт громадянина російської федерації. Це було зумовлено політичною позицією позивача через засудження війни російської федерації проти України. Влітку 2024 року позивач вирішив поїхати у Словаччину, де тимчасово проживають сестра та мати позивача. У зв`язку з тим, що у позивача відсутній паспорт для виїзду закордон, а посвідка на постійне проживання не дає права виїзду з країни, позивач не мав можливості перетнути кордон у встановленому законом порядку.

20.06.2024 року позивача було затримано працівниками ДПС під час спроби незаконного перетину державного кордону України. 21.06.2024 року, рішенням Центрально-південного міжрегіонального управління ДМС України №18, скасовано позивачу дозвіл на імміграцію на підставі пункту 5-5 частини 1 ст.12 ЗУ «Про імміграцію» та скасовано, видану на підставі цього дозволу, посвідку на постійне проживання. Цього ж дня, 21.06.2024 року, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 прийнято рішення про примусове видворення позивача за межі території України. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2024 року у справі №303/5363/24 позивача було затримано з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців до 20.12.2024 року.

Вважає, що рішенням про видворення відповідач не дотримався положень 9 Розділу 1 «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що затверджена спільним наказом МВС України, ДПС України та СБУ №353/271/150 від 23.04.2012 року та ст.3 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» та належним чином не досліджено щодо позивача наявність обставин, які забороняють примусове видворення.

На думку позивача, ухвалюючи рішення про видворення, відповідач, на момент прийняття цього рішення, мав дискреційні повноваження щодо того, чи ухвалювати таке рішення, чи ні, адже у ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зазначається: « 1 Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або СБУ України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства…». Саме вони «можуть, а не зобов`язані», що свідчить про наявність у відповідного органу дискреційних повноважень щодо прийняття такого рішення. Відповідно дана норма поклала на відповідача обов`язок детально проаналізувати та врахувати саме індивідуальні обставини ситуації позивача, застосувавши зокрема принцип пропорційності, що не було дотримано відповідачем.

Поряд з наведеним вище позивач повідомляв, що має підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки 29.07.2024, перебуваючи в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області з належно заповненою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.03.2025 позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.06.2024 року про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межі території України.

Висновки суду першої інстанції зводяться до того, що суб`єкт владних повноважень у спірному рішенні не навів належних обставин та мотивів, та прийняв його без дотримання вимог статей 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 13 Закону України «Про імміграцію».

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати оскаржене рішення та прийняте нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані наступними доводами.

В ході з`ясування обставин правопорушення було встановлено, що позивач документований посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_3 , виданою 03.08.2017, орган, що видав 7101, підстава видачі 03/01, однак, у нього відсутній паспортний документ. Власне відсутність у особи паспортного документа, визначеного пунктом 16 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», стало причиною свідомого порушення позивачем законодавства України з прикордонних питань, що виразилось у його спробі незаконним шляхом потрапити до Угорщини з метою подальшого слідування до Словаччини, де тимчасово проживають його матір та сестра. Це підтверджується письмовими поясненнями позивача у справі про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 204-1 КУпАП, які також було додано відповідачем до відзиву на позовну заяву, а також в усних поясненнях позивача під час розгляду справ у судах. Факт порушення позивачем при наявності дозволу на імміграцію в Україну законодавства у сфері міграції, що виразилось у свідомій спробі позивача незаконно перетнути державний кордон з України в Угорщину, поза пунктами пропуску через державний кордон, в порушення законодавства України з прикордонних питань, а також невжиття позивачем жодних заходів, передбачених законодавством України, щодо отримання громадянства України поставило під сумнів дійсний намір особи й надалі проживати на території України.

Крім того відповідач наголошує на тому, що позивач, незважаючи на досить таки тривалий час проживання на території України (з його слів, з 1995 року), не вчинив жодних дій, спрямованих на отримання ним громадянства України, у порядку передбаченому Законом України «Про громадянство України». Разом з тим, у 2017 році позивач перетинав державний кордон з російської федерації в Україну на підставі закордонного паспорта громадянина російської федерації та посвідки на постійне проживання в Україні. Даний факт зазначений позивачем у заяві-анкеті про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 29.07.2024, доданої представником позивача до позовної заяви.

Також відповідач зазначає, що на момент прийняття щодо позивача рішення про примусове видворення за межі території України (21.06.2024), на нього дія Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» не поширювалась. Позивач із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, звернувся тільки 29.07.2024, перебуваючи в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, Державної міграційної служби України, до якого його було поміщено 02.07.2024 на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області про затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення за межі території України від 21.06.2024 (справа № 303/9909/24). Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та прийняття рішень за результатами їх розгляду не належить до компетенції Державної прикордонної служби України. В зв`язку з чим, дії чи бездіяльність Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, та прийняті в подальшому рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 та Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025 щодо визнання таких протиправними, жодним чином не змінюють фактичних обставин, що існували на момент прийняття відносно позивача рішення про примусове видворення за межі України.

З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.03.2025 у справі № 303/8381/24 підлягає скасуванню, оскільки, під час розгляду справи судом було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого законодавства.

У відповідь на апеляційну скаргу позивач подав відзив, в якому проти вимог відповідача заперечує, просить апеляційний суд залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що відповідач вкотре помилково зазначає, що невжиття позивачем жодних заходів, передбачених законодавством України, щодо отримання громадянства України поставило під сумнів дійсний намір особи й надалі проживати на території України. На переконання позивача, відповідач, приймаючи Рішення про видворення, не врахував всі обставини справи (а врахував лише ті, які є сприятливими для прийняття негативного рішення щодо позивача, а також особисті сумніви), а отже, не забезпечив належність та повноту з`ясування обставин справи. Більше того, незважаючи на тривале проживання позивача на території України і всі обставини справи, які свідчать про недоречність застосування до позивача такого обмежувального заходу як видворення з країни, у якій він проживає з малечку, у дорослому віці звернувся з заявою про імміграцію та проживав на підставі посвідки на постійне проживання, тобто планував проживати тут постійно, саме за поданням відповідача (органу, який зобов`язаний був дослідити всі обставини ретельно) 21.06.2024 Центрально-південним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України було прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну № 08-06/450 від 08.10.2015 і скасовано видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання НОМЕР_3 від 03.08.2017.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінюючи підстави прийняття рішення про видворення, обґрунтовано прийшов до висновку, що суб`єктом владних повноважень у вказаному рішенні не наведено належних обставин та мотивів з яких останній виходив приймаючи рішення про примусове видворення з України іноземного громадянина, а оскаржуване рішення прийняте без дотримання вимог законодавства.

Розгляд справи здійснюється з урахуванням положень параграфа 2 Глави 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Позивача повідомлено про час, місце та дату розгляду справи шляхом направлення повістки-повідомлення до електронного кабінету його представника. За правилами ст. 126 КАС України вручення повістки представнику учасника справи вважається також врученням повістки і цій особі.

Відповідача повідомлено про дату, час та місце слухання справи шляхом направлення повістки-повідомлення в електронний кабінет.

За правилами статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Представник позивача, позивач у судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечують з мотивів, викладених у відзиві в позовній заяві.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримує з мотивів викладених у ній, просить скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Апеляційний суд з`ясував, що 21.06.2024 начальником відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу Лілією Слободянюк, за результатами розгляду матеріалів щодо громадянина російської федерації, ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове видворення за межі території України. В рішенні зазначено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 20.06.2024 року о 08 год. 00 хв. виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) на напрямку 203 прикордонного знаку, на околиці населеного пункту Дийда (територія Великобийганської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області), в межах прикордонної смуги, на відстані близько 30 метрів до державного кордону, під час спроби незаконного перетину державного кордону з України в Угорщину, поза пуктами пропуску через державний кордон України.

Із Посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 03.08.2017 року та Свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 22.02.1992 року з`ясовано, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Бикин Хабаровського краю російської федерації.

За змістом листа Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України.

Також, за змістом листа Управління ДМС України в Чернігівській області до ОСОБА_1 , як громадянина держави-агресора, застосовано положення ст.9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та протоколу щодо статусу біженців» від 10.01.2002 року №2942-ІІІ.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2024 року затримано ОСОБА_1 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком 6 місяців.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2024 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2024 залишено без змін.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області.

Ухвалою Верховного Суду від 30.09.2024 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2024.

Постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 25.06.2024 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян без конфіскації знарядь і засобів вчинення правопорушення.

Рішенням Центрально-Південного міжрегіонального управління ДМС від 21.06.2024 року №18 посвідка на постійне проживання ОСОБА_1 була скасована.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 року:

- визнано протиправною бездіяльність Управління ДМС України в Чернігівській області щодо неприйняття та рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.07.2024 року;

- зобов`язано Управління ДМС України в Чернігівській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 року № 64 та надати рішення за результатами розгляду заяви від 29.07.2024 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025 року рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 року залишено без змін.

17.02.2025 року УДМС у Чернігівській області було видано ОСОБА_1 довідку про звернення за захистом в Україні №013476, яка дійсна до 17.03.2025 року.

Підставою для прийняття оскарженого рішення про примусове видворення передувало скасування дозволу на імміграцію №08-06/450 від 08.10.2015 року, скасування посвідки на постійне проживання НОМЕР_4 від 03.08.2017 року, повідомлення про які надійшли на адресу відповідача за №18 від 21.06.2024 року.

Не погоджуючись із спірним рішенням позивач звернувся в суд з позовом.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Отже, передумовою для прийняття рішення про примусове видворення, зокрема є наявність чинного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та встановлення обставини про те, що іноземець не виконав у встановлений строк рішення про примусове повернення, тобто не виїхав з території України без поважних причин.

У разі прийняття рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, таким особам у паспортному документі проставляється відмітка про скасування візи, вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні, та вживаються заходи для скорочення строку тимчасового перебування на території України, скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні або скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до положень ст.13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила до суду рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Якщо особа оскаржила до суду рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, виконання рішення про її примусове повернення призупиняється до набрання рішенням суду законної сили.

У разі визнання судом протиправним та скасування рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції', громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання дозвіл на імміграцію вважається чинним та є підставою для звернення за отриманням посвідки на постійне проживання у порядку обміну.

Матеріалами справи підтверджується те, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2024:

- визнано протиправною бездіяльність Управління ДМС України в Чернігівській області щодо неприйняття та рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.07.2024 року;

- зобов`язано Управління ДМС України в Чернігівській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 року №64 та надати рішення за результатами розгляду заяви від 29.07.2024 року.

Також, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2024 залишено без змін.

Наявність згаданої вище - невирішеної по суті заяви позивача відповідач під час прийняття спірного рішення проігнорував.

Відповідно абзацу 3 пункту 9 розділу «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що затверджена спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року та статті 3 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» виконання прийнятого рішення про примусове повернення чи примусове видворення відкладається у випадку отримання відповідного офіційного звернення дипломатичного представника відповідної країни, представника Управління Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, але не більше ніж на 10 днів, починаючи з дати його оголошення, або рішення скасовується, якщо з`ясуються обставини, зазначені в статті 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зазначена стаття передбачає заборону вислання або примусового повернення біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, до країни, з якої вони прибули та де їх життю або свободі загрожує небезпека.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справіРуїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За правилами ст. 139, 288 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 288, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 березня 2025 року у справі № 303/8381/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 29.04.25