Справа № 461/3164/25
Суддя: Радченко В. Є.
Дата ухвалення: 2025-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/3164/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Радченка В.Є.

з участю:

секретаря Штогрин В.

представника позивача Самолюка В.В. (відеок.)

представників відповідача Гриценка М.В., Білецького О.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Самолюк Василь Васильович (адреса: 43025, м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 2, РНОКПП: НОМЕР_1 ), до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (адреса: 79007, м.Львів, вул. Січових Стрільців, буд.11, ) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення.

Свої вимоги мотивує наступним. 15.04.2025 року посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області щодо громадянина Республіки Уганда ОСОБА_2 було прийняте рішення про його примусове видворення з України. У подальшому позивача було затримано та поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства. 16.04.2025 року відповідач був звільнений з Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства та вибув до міста Львова. Позивач вказане рішення про примусове видворення вважає протиправним з огляду на наступне. Позивач у законний спосіб прибув на територію України 05.09.2011 року. У подальшому перебував у процедурі отримання статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту, про що Головним управлінням Державної міграційної служби у Львівській області розглядалась справа №2019LV0010 та видавалась довідка про звернення за захистом від 22 квітня 2019 року №010210. У подальшому справа була закрита, а довідка вилучена. Особа позивача ідентифікована оригіналом паспорта № НОМЕР_2 , дійсним до 31.10.2016 року. Зазначає, що у зв`язку зі збройною агресією проти України авіасполучення між Україною та іншими країнами було припинене. Оскільки виїзд за межі території України для громадян Уганди з одночасним в`їздом на територію суміжних країн потребує візи, ОСОБА_2 залишився проживати на території України, оскільки до 15 квітня 2025 року будь-яких претензій до нього зі сторони органів ДМС України не було, рішення про примусове повернення щодо нього не приймалося. Позивач вказує, що з оскаржуваної постанови від 15.04.2025 року не вбачається з яких саме підстав визначених ч. 1 ст. ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців" вона прийнята, так само як і не вбачається, що стосовно позивача приймалось рішення про примусове повернення. Тому просить позовні вимоги задовольнити та визнати протиправним і скасувати рішення про примусове видворення громадянина Республіки Уганда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте щодо нього 15 квітня 2025 року посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.04.2025 року відкрито провадження по справі.

25.04.2025 року на адресу Галицького районного суду м. Львова надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, так як на думку відпровідача, рішення про примусове видворення позивача прийнято правомірно.

Представник позивача у судовому засіданні у режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав. Надав аналогічні пояснення викладені у позовній заяві.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечили позовні вимоги з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши подані докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Судом встановлено наступне. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Республіки Уганда.

15.04.2025 року посадовими особами ГУ ДМС України у Львівській області прийнято рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 . З вказаного рішення вбачається, що громадянин Уганди ОСОБА_2 з його слів прибув на територію України 05.09.2011 року через МПП «Бориспіль» та до цього часу її межі не залишив, чим перевищив встановлений строк свого перебування більше як на 30 днів. Інформація про перетин державного кордону в ЦП ДСК «Аркан» відсутня.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується представником позивача, Лвок`я Едгар перебував у процедурі отримання статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту (справа № 2019LV0010).

Відповідно до наданого суду протоколу співбесіди № 1 від 07.05.2019 справа № 2019LV0010, позивач особисто стверджував, що мав посвідку поки навчався (з 2007 по 2012 рік). З 2012 року нелегально перебував, весь цей час намагався отримати документи на одруження.

Таким чином, як визнає сам позивач з 2012 року по 2019 рік перебував нелегально в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 27.11.2019 № 411-19 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06.12.2019 року за № 74 позивача було повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також, що особа, яка отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем і не використала право на його оскарження повинна залишити територію України в установлений строк, якщо немає інших законних підстав для перебування в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач особисто звернувся до відповідача із заявою від 22.07.2022, в якій просив повернути документи та вказував, що не оскаржував та не буде оскаржувати рішення ДМС від 2019 року та під розписку отримав свій паспорт НОМЕР_3 терміном дії до 31.10.2026.

Відповідно до частини 16 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала право на його оскарження, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо немає інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Таким чином, позивач отримавши повідомлення про відмову у визнанні біженцем та відмовившись від його оскарження починаючи від 22.07.2022 всупереч вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» знову незаконно без документів перебуває на території України та вкотре добровільно не залишає її територію.

В обгрунтування позовних вимог предстпанвик позивача зазначає, що у зв`язку із збройною агресією проти України авіасполучення між Україною та іншими країнами було припинене і оскільки виїзд за межі території України для громадян Уганди з одночасним в`їздом на територію суміжних країн потребує візи.

Суд не погоджується з доводами представника позивача та відхиляє такі з огляду на наступне. Як було встановлено судом, позивач, починаючи із 2012 року по 2019 рік перебував нелегально в Україні. Цей факт позивачем не заперечується. Зважаючи на такий проміжок часу, коли ще не відбувся напад російської федерації на нашу державу, позивач мав можливість вільно залишити межі території України, однак і на далі перебуває незаконно на території України без жодних на це документів, які дають йому право перебувати в Україні.

Крім того, суду не надані будь-які докази того, що позивач починаючи із 22.07.2022 року звертався у суміжні країни чи будь-які інші країни для отримання візи та намагався якимось чином залишити територію України чи йому вчинялись перешкоди у виїзді з України.

Також судом встановлено, що позивач під розписку отримав свій паспорт НОМЕР_3 терміном дії до 31.10.2026. Отже, отримавши паспорт, позивач мав можливість залишити межі території України, оскільки термін дії його паспорта не закінчився та становить 31.10.2016 - 31.10.2026. Однак, ОСОБА_2 таким правом не скористався.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 15.04.2025 за ч. 2 ст. 203 КУпАП позивач перевищив встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, а також проживав на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні.

Таким чином, дії позивача порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме ним вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 203 КУпАП - перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, позивач перевищив дозволений строк свого перебування на території України - більше 90 днів протягом 180 днів, чим порушив пункт 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150. Зазначені норми права містять імперативний припис, обов`язковий до виконання.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

За встановлених судом обставин, зважаючи на те, що позивач протягом багатьох років знаючи про своє нелегальне та незаконне перебування в Україні, знаючи про обов`язок залишити межі України згідно законодавства, не мав і не має наміру в подальшому залишати територію України, суд приходить до переконання про наявність достатніх та обгрунтованих підстав вважати, що позивач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

Відповідно до частини 16 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала право на його оскарження, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо немає інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

За приписами статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що втратили або позбавлені статусу біженця або додаткового захисту і не використали права на оскарження таких рішень, а також особи, які отримали повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використали права на його оскарження до суду, особи, які отримали рішення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, повинні добровільно повернутися в країну походження або третю країну в установлений строк, якщо вони не мають інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

У разі прийняття рішення про добровільне повернення іноземцю та особі без громадянства, зазначеним у частинах першій і другій цієї статті, видається довідка про особу, яка добровільно повертається. Зазначена довідка є підставою для тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України на строк до завершення процедури добровільного повернення. У разі завершення процедури добровільного повернення така довідка вилучається або визнається недійсною.

Строк здійснення процедури добровільного повернення не повинен перевищувати 60 днів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2012 № 179 затверджено Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення. Дія цього Порядку поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 5 вказаного Порядку встановлено, що іноземець та особа без громадянства, яка має намір добровільно повернутися, або її законний представник особисто подає територіальному органу ДМС письмову заяву.

При матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач, отримавши повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подавав особисто відповідачу заяву про намір добровільно повернутися.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, суд враховує, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 ст. 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Позивачем не спростовано належними та допустимими доказами правомірності винесеного 15.04.2025 року рішення посадовими особами ГУ ДМС України у Львівській області про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 .

Таким чином, підстави позову, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Нормами ч.ч. 1-3 ст. 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли маються підстави для звільнення від доказування. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про правомірність прийнятого відповідачем рішення про примусове видворення з України ОСОБА_1 , оскільки є обґрунтовані підстави та докази вважати, що позивач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення. ОСОБА_2 , отримавши повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використавши права на оскарження такого рішення, не залишив межі території України. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження законності перебування на території України.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки рішення відповідача є законним, тобто прийнятим на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

У зв`язку із відмовою в позові судові витрати зі сплати судового збору до відшкодування позивачу не підлягають (ст.139 КАС України).

Керуючись ч. 3 ст.243, ст. 288 КАС України, суд, -

ухвалив:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Самолюк Василь Васильович (адреса: 43025, м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 2, РНОКПП: НОМЕР_1 ), до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (адреса: 79007, м.Львів, вул. Січових Стрільців, буд.11, ) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.04.2025 р.

Суддя В.Є. Радченко