Справа № 500/7561/24
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/7561/24

29 квітня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління капітальних вкладень Міністерства оборони України, Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління капітальних вкладень Міністерства оборони України (надалі, відповідач-1), Міністерства оборони України (надалі, відповідач - 2), в якому просить визнати дії посадових осіб Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в частині що стосується звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу) неправомірними, визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 06.02.2020 №36 відповідно до якого ОСОБА_1 припинено державну служу та звільнено з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного КЕУ ЗС України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу), зобов`язати Головне управління капітальних вкладень Міністерства оборони України поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом призначення на рівнозначну посаду, з якої було незаконно звільнено та прийняти відповідне рішення, стягнути з Головного управління капітальних вкладень Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 873624,75 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначається, відповідно до пункту 2 наказу начальника Головного КЕУ ЗС України від 06.02.2020 року №36 позивачу припинено державну служу та звільнено з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного КЕУ ЗС України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу). Позивач вважає, що його звільнення на підставі частини 3 статті 36 КЗпП не допускається ні за яких обставин, оскільки дана частині статті містить застереження та прямо вказує, що на час дії особливого періоду гарантії передбачені статтею 119 КЗпП є обов`язковими. Просить врахувати, що у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено або рівнозначній посаді, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідач - 1 по 19.07.2022.

Ухвалою суду від 25.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для поданні відзиву на позовну заяву. Також, даною ухвалою визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити позивачу строк звернення до суду з даним позовом.

Від Головного управління капітальних вкладень Міністерства оборони України у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не надходило.

Ухвалою суду від 27.01.2025 постановлено залучити до участі у справі №500/7561/24 в якості другого відповідача Міністерство оборони України; розгляд адміністративної справи розпочати спочатку. Також, даною ухвалою постановлено зобов`язати Міністерство оборони України подати до суду відомості, чи являються Головне управління капітальних вкладень Міністерства оборони України та Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України самостійними юридичними особами з присвоєнням коду ЄДРПОУ, чи є структурними підрозділами Міністерства оборони України - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання цієї ухвали.

На виконання вказаної ухвали суду від відповідача-2 надійшло клопотання з копіями листів №220/73/256 від 03.02.2025, №220/71/495 від 11.02.2025.

Ухвалою суду від 12.02.2025 постановлено клопотання представника Міністерства оборони України про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву задовольнити, встановити Міністерству оборони України п`ятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву разом із доказами на його обґрунтування.

Від представника Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову повністю. Просить врахувати, що позивач був звільнений на підставі поданої ним заяви про звільнення у зв`язку укладенням ним контракту на проходження військової служби. На виконання приписів статті 47 КЗпП України, у зв`язку з припиненням із позивачем трудових відносин, останньому було видано трудову книжку, із вказанням підстав такого звільнення. Вказує, що із архівної довідки, у зв`язку із звільненням позивача з його ініціативи, відповідно копія наказу про звільнення не видавалась. Вважає, що позовні вимоги безпідставними, та такими,

що до задоволення не підлягають.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги, просить позов задовольнити повністю. Серед іншого, просить врахувати, що твердження відповідача - 2 про написання позивачем заяви про звільнення не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в Архівній довідці Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 02.09.2024 №179/1/8677 чітко зазначено, що заява про звільнення відсутня.

Ухвалою суду від 28.02.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника Міністерства оборони України про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 03.04.2025 постановлено витребувати у Міністерства оборони України належним чином завірену копію наказу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України по стройовій частині від 06.02.2020 за №36 та копію заяви ОСОБА_1 , яка слугувала підставою для винесення вказаного наказу; витребувані докази надати до 5 (п`яти) днів з моменту вручення даної ухвали.

Вказану ухвалу суду відповідач отримав 03.04.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, однак у встановлений судом строк вказані докази до суду не надходили.

Відповідно до частини 9 статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, КАС України), у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Таким чином, суд розглядає дану адміністративну справу за наявними у ній матеріалами.

Як встановлено судом з архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №179/1/8977 від 02.09.2024, у відповідності до Наказу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України по стройовій частині №36 від 06.02.2020, припинено державну службу та звільнено 10.02.2020: ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони, відповідно до пункту 3 статті 86 Закону України (у зв`язку із прийняттям на військову службу).

Підставою для прийняття даного наказу зазначено заяву ОСОБА_1 .

Вважаючи протиправними дії посадових осіб Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в частині що стосується звільнення позивача, а також протиправним та таким, що підлягає скасуванню пункт 2 наказу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 06.02.2020 №36, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

В силу ст. 38, 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до частин 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Як випливає зі змісту пункту 2 частини 1 статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Суд зазначає, що порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, визначений також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Відповідно до вимог абз. 1 п. 15 Положення №1153/2008 з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Згідно з ч. 2 п.16 Розділу II Положення №1153/2008, право на укладення від імені Міністерства оборони України контракту про проходження військової служби надається посадовій особі, яка має право видавати накази по особовому складу та до повноважень якої належить призначення на відповідні посади, - з особами, що призначені або призначаються на посади, за якими штатом (штатним розписом) передбачено військове звання від рядового складу до старшого офіцерського складу.

За правилами частини 5 пункту 23 Розділу II Положення №1153/2008 строк контракту про проходження військової служби обчислюється з дня набрання ним чинності. Зокрема, контракт про проходження військової служби набирає чинності з дня зарахування до списків особового складу військової частини із громадянами, прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі з військовозобов`язаними, які проходять збори, та резервістами під час мобілізації.

Проаналізувавши зазначені норми законодавства суд приходить до висновку, що громадяни, які добровільно вступають на військову службу, укладають контракт з державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Такий контракт про проходження військової служби набирає чинності з дня зарахування до списків особового складу відповідної військової частини, а початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу відповідної військової частини.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.39 Закону №2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Також, суд зазначає, що нормами Закону України "Про державну службу" не врегульовано порядок збереження робочого місця за державним службовцем, якого прийнято на військову службу за контрактом.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Зокрема, частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною четвертою вказаної статті визначено, що гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

В свою чергу, пунктом 3 частини першої ст. 36 КЗпП України передбачено, що призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

Тобто, законодавцем передбачено, що гарантії щодо збереження місця роботи і середнього заробітку розповсюджуються на громадян, які, зокрема, прийняті на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду.

Таким чином, з аналізу законодавства суд приходить до висновку, що законодавець розмежовує поняття "прийняття на військову службу" та "початок проходження військової служби", а гарантії, зокрема, визначені ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, розповсюджуються на громадян не з дня початку проходження військової служби (день зарахування до списків особового складу відповідної військової частини), а з дня прийняття на військову службу.

У спірному випадку позивача відповідно до пункту 3 ст. 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (у зв`язку із прийняттям на військову службу) звільнено та припинено державну службу з 10.02.2020 у Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил України, на підставі поданої ОСОБА_1 заяви.

Водночас, у відповідності до Наказу Директора Департаменту кадрової політики Міністра оборони України №17 від 29.01.2020, відповідно до статей 20, 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пункту 10.2 Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України з молодшим лейтенантом запасу ОСОБА_1 укласти контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 2 (два) роки.

Згідно з Наказом начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління (по стройовій частині) №23 від 10.02.2020, позивача зараховано до списків особового складу управління, на всі види забезпечення і вважати таким, що з 10.02.2020 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

При цьому, суд зазначає, що у спірному випадку настала умова, визначена ч.2 ст.39 Закону №2232-XII та ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, - позивача прийнято на військову службу за контрактом.

Відтак, враховуючи положення ч.2 ст.39 Закону №2232-XII та ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, на позивача з 11.02.2020 розповсюджувались гарантії щодо збереження місця роботи і середнього заробітку.

Щодо особливого періоду, суд зазначає наступне.

У статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII закріплено визначення особливого періоду це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента від 17 березня 2014 року №30-3/2014 «Про часткову мобілізацію» (набрав чинності з дня його опублікування у газеті "Голос України" від 18.03.2014 року №49), який затверджений Законом України від 17.03.2014 N1126-VII та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015 №15/2015, затвердженим Законом України від 15.01.2015 N113-VII, який набрав чинності 20.01.2015, оголошено проведення часткової мобілізації.

Пунктом 7 Указу Президента України від 14.01.2015 року "Про часткову мобілізацію" №15/2015 доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Таким чином, з 18.03.2014 року та станом на день виникнення спірних правовідносин діяв особливий період.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності.

Аналогічні роз`яснення стосовно дії в Україні особливого періоду та гарантій осіб, які проходять військову службу у цей період зробив Верховний Суд у постанові від 04.02.2019 року по справі №426/11214/17 (провадження N 61-47482св18).

Оскільки на час укладення контракту з позивачем про проходження військової служби діяв особливий період діяльності усіх інституцій України, суд вважає, що на позивача поширюються гарантії, визначені ч.3 ст.119 КЗпП України.

Проте, незважаючи на те, що позивача прийнято на військову службу за контрактом в особливий період, відповідач-1 протиправно, наказом від 06.02.2020 №36 звільнив позивача з посади державної служби на підставі пункту 3 ст. 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України.

Доказів подання позивачем заяви про звільнення з державної служби судом не здобуто та відповідачем таких доказів суду не подано.

За таких обставин, суд вважає, що слід визнати протиправними дії Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в частині щодо звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу), а також визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 06.02.2020 №36 відповідно до якого ОСОБА_1 припинено державну служу та звільнено з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного КЕУ ЗС України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу).

Вирішуючи спір по суті суд також зазначає, що згідно правової позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 13.08.2020 у справі №821/3795/15-а, зокрема пунктах 46-48 зазначеної постанови, Верховний Суд дійшов висновку, що за приписами частини першої статті 235 КЗпП України на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Так, відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Ураховуючи положення частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині 1 статті 235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №804/958/16 зазначено, що з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 640/21065/18, від 27.04.2021 у справі № 826/8332/17, від 31.05.2021 у справі № 840/3202/18, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 25.02.2021 у справі № 820/292/17.

Поряд з цим, як встановлено судом з листа Головного управління оборонних активів №220/73/256 від 03.02.2025, на виконання вимог директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 05.11.2019 № Д-322/1/10дск, станом на 30.06.2020 року Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України розформовано, ідентифікаційний код 22991333 анульовано.

Також, зі змісту листа Головного управління капітальних вкладень №220/71/495 від 11.02.2025 слідує, що відповідно до директив Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 05.11.2019 № Д-322/1/10дск та від 31.03.2020 № Д-322/1/6дск проведено заходи з розформування Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, а його правонаступником визначено Головне управління майна та ресурсів. Згідно рішення Міністра оборони України від 09.11.2022 № 7298/з/7, директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.11.2022 № Д-321/20/дск Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2022 2023 роках Головне управління майна та ресурсів переформоване у Головне управління капітальних вкладень, на яке покладено виконання завдань і функцій з будівництва (нове будівництво, реконструкція, реставрація) об`єктів житлового, загальновійськового та спеціального призначення, придбання житла, придбання мобільних модулів спеціального та іншого призначення, модульних конструкцій.

Отож, з метою захисту порушеного права позивача слід зобов`язати Головне управління капітальних вкладень Міністерства оборони України з 11.02.2020 (останнім робочим днем є дата звільнення позивача 10.02.2020) поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом призначення на рівнозначну посаду, з якої позивача було звільнено та прийняти відповідне рішення.

Суд також враховує, що Законом України №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Отже, із набранням чинності Закону №2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом, тобто до 18.07.2022.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем в порушення вимог частини 3 статті 119 КЗпП України протиправно не нараховано та не виплачено позивачу середній заробіток під час проходження ним військової служби за контрактом.

Поряд з цим, відповідно до положень п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому, згідно з п.5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено з державної служби у лютому 2020 року, а до матеріалів справи довідка про розмір заробітної плати позивача за грудень 2019 року - січень 2020 року учасниками справи не подана, тому, на думку суду, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління капітальних вкладень нарахувати та виплатити позивачу відповідно до частини третьої ст.119 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.02.2020 (оскільки останнім робочим днем є дата звільнення позивача 10.02.2020) по 18.07.2022, до дати набрання чинності Законом України №2352-IX.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України щодо звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу).

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 06.02.2020 №36 про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного КЕУ ЗС України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу).

Зобов`язати Головне управління капітальних вкладень Міністерства оборони України з 11.02.2020 поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом призначення на рівнозначну посаду, з якої позивача було звільнено та прийняти відповідне рішення.

Зобов`язати Головне управління капітальних вкладень нарахувати та виплатити позивачу відповідно до частини третьої ст.119 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.02.2020 по 18.07.2022.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено та підписано 29 квітня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідачі:

Головне управління капітальних вкладень Міністерства оборони України (місцезнаходження: просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049 ),

Міністерство оборони України (місцезнаходження: просп. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03168, ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.