Справа № 140/185/25
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/185/25 пров. № А/857/9811/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Затолочного В.С., Судової Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Каверіна Сергія Миколайовича на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року, ухвалене суддею Лозовським О.А. у м. Луцьку Волинської області о 15:29, повний текст якого складений 26 лютого 2025 року, у справі № 140/185/25 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

09 січня 2025 року позивач Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) звернувся до суду з позовом до відповідача - Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 , в якому просив визнати протиправними та скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження №76541010 від 13.11.2024, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №76541010 від 13.11.2024 та про стягнення виконавчого збору №76541010 від 13.11.2024.

В обґрунтування позову зазначив, що постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору є необґрунтованими. Позивач також стверджує, що фактично судове рішення було виконано ним в добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження, а виконавчий документ пред`явлений стягувачем не за підвідомчістю, що взагалі виключало можливість здійснення відповідачем виконавчих дій.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено.

Рішення мотивоване тим, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження №76541010 від 13.11.2024 прийнята всупереч вимогам Закону №1404-VIII. Суд зауважив, що державним виконавцем не вживались заходи з метою примусового виконання виконавчого документа, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивачем виконано рішення суду до відкриття виконавчого провадження, про що свідчить платіжна інструкція №783 від 14.03.202 (а. с. 94), розрахунок виплат (а. с. 93), які містяться в матеріалах виконавчого провадження ВП №76541010. Як наслідок, у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №76541010 від 13.11.2024, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження №76541010 від 13.11.2024, а також постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13.11.2024 та про стягнення виконавчого збору від 13.11.2024, винесені державним виконавцем після виконання військовою частиною НОМЕР_1 рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі №140/18741/23, а саме 14.03.2024, а тому, такі дії державного виконавця та оскаржувані постанови не відповідають вимогам Закону №1404-VIII, оскільки у даному випадку держаний виконавець не виконав вимоги Закону №1404-VIII та не перевірив фактичний стан виконання рішення суду.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, третя особа через свого представника оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Згідно доводів скаржника, суд, задовольняючи позовні вимоги про скасування оскаржуваних постанов, не перевірив фактичного виконання відповідачем судового рішення у справі №140/18741/23, оскільки військовою частиною НОМЕР_1 не у повному обсязі виконано судове рішення, а саме із нарахованих позивачу сум утримано податок на доходи фізичних осіб. Будучи незгідним із розрахунками військової частини НОМЕР_1 щодо виконання судового рішення, ОСОБА_1 скористався правом звернення виданого у справі виконавчого документу до примусового виконання.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Покликаючись на п.168.5 ПК України, заперечує протиправність дій військової частини щодо утримання із нарахованих ОСОБА_1 сум податку на доходи фізичних осіб. Наголошує, що компенсація втрати частини доходів не входить до структури заробітної плати і не є іншою вивплатою, передбаченою законодавством про працю, тому утриманий податок на доходи фізичних осіб з суми компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, компенсації не підлягає.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 у справі №140/18741/23 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, зокрема: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з липня 2015 року по день фактичної виплати індексації 30 травня 2023 року задоволено: зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з липня 2015 року по день фактичної виплати індексації - 30 травня 2023 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2024 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 у справі №140/18741/23 скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 28.02.2018 по 30.05.2023 у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 28.02.2018 по 30.05.2023 у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постанова набрала законної сили 08.02.2024.

На виконання рішення суду, військовою частиною НОМЕР_1 у добровільному порядку 14.03.2024 на користь стягувача ОСОБА_1 14.03.2024 було здійснено нарахування та виплату компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 28.02.2018 по 30.05.2013 в сумі 31776,10 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №783 від 14.03.2024 (а. с. 14, 15).

Про виконання рішення суду листом від 21.05.2024 №09/5485-24-Вх100 ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) повідомив представника стягувача - адвоката Каверіна С.М. (а. с. 121).

Разом з тим, за заявою стягувача про звернення виконавчого листа до виконання (а. с. 126) головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дмитрук В.Д. 13.11.2024 у виконавчому провадженні ВП №76541010 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору з примусового виконання виконавчого листа №15457/2024р., виданого Волинським окружним адміністративним судом 02.07.2024 у справі №140/18741/23 (а. с. 16, 17-18, 19-20, 21-22), які направлені на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) 21.11.2024 (а. с. 23).

21.11.2024 ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) подано скаргу на дії державного виконавця, в якій, в тому числі, просив скасувати винесені постанови (а. с. 24-27), однак скарга залишена без задоволення (а. с. 28-30).

ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), не погоджуючись із згаданими рішеннями Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, звернувся до суду з вимогами про їх скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Пунктом дев`ятим частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

За змістом ч.1 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Задовольняючи позовні вимоги, судом правильно виснувано про відсутність порушень критеріїв підвідомчості органів державної виконавчої служби.

Так, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регламентовані Законом України №1404-VIII від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Частиною першою статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - «Закон») виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону врегульовано, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частинами першою-другою статті 15 вказаного Закону сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

За ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, якою визначено окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (виконавчих документів), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі - Інструкція №512/5).

Пунктом 3 Розділу І Інструкції №512/5 визначено, що органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

- відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

- управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень);

- відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень;

- відділи державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).

Відповідно до п.4 Розділу І Інструкції №512/5 Відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими:

- боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, окружні прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи;

- сума зобов`язання становить від двадцяти п`яти до п`ятдесяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відповідно до п. п. 3, 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", у виконавчому документі повинні зазначатись повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності).

Пунктом 1 частини 2 цієї статті визначено, що виконавець вчиняє виконавчі дії у порядок і спосіб, визначені виконавчим документом.

Статтею 24 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій (ч. 3 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження").

Пунктами 1 та 2 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону.

Згідно вимог пунктів 3, 4 частини першої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець, при перевірці відповідності виконавчого документа вимогам враховує повне найменування для юридичних осіб повинно містити інформацію проорганізаційно-правову форму такої особи відповідно до вимог чинного законодавства; відсутність коду за Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі такого коду.

Згідно виконавчого листа № 15457/2024, виданого Волинським окружним адміністративним судом 02.07.2024 у справі №140/186741/23 боржником є Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Відповідно до ч.1 Закону України «Про Збройні Сили України» №1934-XII від 6 грудня 1991 року (далі - Закон №1934-XII) Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Згідно з ч.2 ст.3 Закону №1934-XII до структури Збройних Сил України входять, зокрема, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Відповідно до ст.1, 3 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.

Суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Отже, військові частини не є територіальними органами центральних органів виконавчої влади чи їх структурні підрозділи, або ж територіальними підрозділами органів державної влади, а є самостійною господарською одиницею у Збройних Силах України, яка входить до сфери управління Міністерства оборони України та створена відповідно до закону на базі окремо виділеного державного майна з метою реалізації завдань щодо оборони України, захисту її суверенітету та територіальної цілісності.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для віднесення військової частини НОМЕР_1 до одного із суб`єктів, які визначені п.4 Розділу І Інструкції, виконання рішення щодо яких здійснюється Відділами примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України.

Ба більше, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань військова частина НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) є державною організацією (установа, заклад), яка не відноситься до органів, які підвідомчі Відділу примусового виконання рішень. Таким чином, ОСОБА_1 виконавчий документ №15457/2024 поданий за належною підвідомчістю.

Надаючи оцінку правомірності оскаржуваних рішень Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною четвертою статті 19 Закону передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Пунктом 6 частини п`ятої статті 19 Закону встановлено, що боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Частиною першою статті 6 Закону передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Стаття 11 Закону визначає, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною першою статті 18 Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону).

За змістом частини третьої статті 18 Закону виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Відповідно до пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно із ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Пунктом 8 розділу ІІІ «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» Інструкції №512/5 передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частин другої, третьої статті 42 Закону витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Згідно із частиною девятою статті 27 Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, системний аналіз положень ст. 26, ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції № 512/5 в аспекті спірних правовідносин дає підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання виконавчого документа. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню.

При цьому, обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Так, постановою державного виконавця від 13.11.2024 відкрито виконавче провадження №76541010 та зобов`язано боржника виконати рішення суду у справі №140/18741/23 протягом 10 робочих днів (а. с. 17-18).

Одночасно 13.11.2024 державним виконавцем винесені постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору (а. с. 19-22).

Разом з тим у розглядуваному випадку оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження №76541010 від 13.11.2024 прийнята всупереч вимогам Закону №1404-VIII, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивачем виконано рішення суду до відкриття виконавчого провадження, про що свідчить платіжна інструкція №783 від 14.03.202 (а. с. 94), розрахунок виплат (а. с. 93), які містяться в матеріалах виконавчого провадження ВП №76541010.

Наведене свідчить на користь висновку, що державним виконавцем не вживались заходи з метою примусового виконання виконавчого документа, відтак, як правильно виснував суд першої інстанції, у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №76541010 від 13.11.2024, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження №76541010 від 13.11.2024, а також постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13.11.2024 та про стягнення виконавчого збору від 13.11.2024, винесені державним виконавцем після виконання військовою частиною НОМЕР_1 рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі №140/18741/23, а саме 14.03.2024, а тому, такі дії державного виконавця та оскаржувані постанови не відповідають вимогам Закону №1404-VIII, оскільки у даному випадку держаний виконавець не виконав вимоги Закону №1404-VIII та не перевірив фактичний стан виконання рішення суду.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність оспорюваних постанов та наявності підстав для їх скасування.

Щодо покликань скаржника про неналежне виконання військовю частиною 9971 судового рішення, а саме утримання з виплачених сум податку з доходів фізичних осіб, суд апеляційної інстанції розцінює їх як безпідставні та необгрунтовані та вважає за необхідне зазначити, що компенсація втрат доходів, у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення не є частиною грошового забезпечення військовослужбовців, дана виплата має іншу правову природу та фактично являє собою спеціальний вид відповідальності відповідача за несвоєчасну виплату грошового забезпечення та не пов`язана з виконанням позивачем обов`язків військової служби, а відтак і не підпадає під випадки виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, які визначені Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. N 44.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи постанову у даній справі за наслідком апеляційного перегляду рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року у справі №140/185/25, суд апеляційної інстанції керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвоката Каверіна Сергія Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року у справі № 140/185/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк