Справа № 620/2106/23
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2106/23 Суддя першої інстанції: Василь НЕПОЧАТИХ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

Суддів: Карпушової О.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Масловській К.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про:

- визнання протиправною бездіяльності начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не надання ОСОБА_1 відпустки у зв`язку з хворобою для лікування із збереженням грошового забезпечення з 12.01.2023 по 16.02.2023 включно;

- зобов`язання начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 надати ОСОБА_1 відпустку у зв`язку з хворобою для лікування із збереженням грошового забезпечення, з 12.01.2023 по 16.02.2023 включно;

- зобов`язання начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час відпустки у зв`язку з хворобою для лікування, починаючи з 12.01.2023 по 16.02.2023 включно.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не розгляду рапортів ОСОБА_1 від 12.01.2023, 20.01.2023, 30.01.2023.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) розглянути рапорти ОСОБА_1 від 12.01.2023, 20.01.2023, 30.01.2023, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2023 року - скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Ухвалено в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) розглянути питання щодо виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , за період з 12.01.2023 по 16.02.2023 року включно.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2023 року залишено без змін.

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 у порядку ст. 383 КАС України звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), щодо не розгляду рапортів ОСОБА_1 від 12.01.2023, 20.01.2023, 30.01.2023, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) вжити заходи, щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судового рішення у справі № 620/2106/23;

- установити ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) тридцятиденний строк для подання до суду доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судового рішення у справі № 620/2106/23.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що застосування положень ст. 383 КАС України є винятковим заходом, до якого позивач може вдатися, коли вичерпає всі можливі механізми виконання рішення. Натомість, оскільки виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №620/2106/23 перебуває на виконанні, а постанови про його закінчення прийнято державним виконавцем не було, то підстави для задоволення поданої заяви відсутні.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву, подано відповідно до ст. 383 КАС України.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом неправильно застосовані норми ст. 383 КАС України до спірних правовідносин, оскільки право на звернення із заявою у порядку цієї статті виникає в особи після відкриття виконавчого провадження, а не після його закінчення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Оскільки від учасників справи не надійшло клопотань про розгляд справи за їх участі, то в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 у справі № 9901/235/20 зазначила, що із змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Матеріали справи свідчать, що виконавчий лист від 23.04.2024 №620/2106/23, пред`явлений до виконання 01.05.2024, перебуває на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (виконавче провадження №74892638).

Водночас, згідно листа Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.09.2024 №20659, попри накладення на боржника - в/ч НОМЕР_1 штрафу у розмірі 5 100 грн постановою від 31.05.2024, рішення суду у справі №620/8754/24 залишається невиконаним, у зв`язку з чим державним виконавцем 16.07.2024 на адресу відповідача направлено повторну вимогу виконати рішення суду у повному обсязі, яку отримано в/ч НОМЕР_1 23.07.2024.

Доказів, що рішення суду у справі №620/8754/24 є виконаним, відповідач не надав ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 від 12.01.2023, 20.01.2023, 30.01.2023, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, суперечить п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України, відповідно до яких судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

При цьому твердження суду першої інстанції про те, що лише після прийняття виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження за умови, що рішення суду залишається невиконаним, у позивача виникає право на звернення до суду із заявою у порядку ст. 383 КАС України, на переконання колегії суддів, суперечить самій меті інституту судового контролю, передбаченого цією статтею, яка не містить умов щодо закінчення виконавчого провадження як передумови звернення до суду з відповідною заявою. У свою чергу, як було встановлено раніше, однак помилково залишено поза увагою суду першої інстанції, на час звернення до суду із вказаної заявою виконавчий документ перебував на примусового виконанні, в якому вчинялися дії, спрямовані на виконання судового рішення, однак як залишилося невиконаним і на час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали.

Як вже було зазначено вище, згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 249 КАС України визначають, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

З урахуванням наведеного, а також з огляду на наявність у суду апеляційної інстанції повноважень на постановлення окремої ухвали, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення із постановленням окремої ухвали про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 від 12.01.2023, від 20.01.2023 та від 30.01.2023 з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні, та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду рапортів ОСОБА_1 від 12.01.2023, від 20.01.2023 та від 30.01.2023 з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні у справі №620/2106/23.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про визнання протиправною бездіяльності, вчиненої суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу частково - ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти окрему ухвалу, якою зобов`язати суб`єкта владних повноважень усунути порушення закону.

Керуючись ст. ст. 14, 242-244, 249, 311, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325, 383 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року - скасувати.

Прийняти окрему ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 від 12 січня 2023 року, від 20 січня 2023 року та від 30 січня 2023 року з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) вжити заходи щодо усунення порушень пункту 9 частини першої статті 129, статті 129-1 Конституції України шляхом розгляду рапортів ОСОБА_1 від 12 січня 2023 року, від 20 січня 2023 року та від 30 січня 2023 року з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні у справі №620/2106/23.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) повідомити Шостий апеляційний адміністративний суд у місячний строк з дня отримання копії цієї постанови про вжиті заходи щодо усунення встановлених порушень.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повне рішення виготовлено 29 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев