Справа № 320/12049/20
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 320/12049/20

30 квітня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Мандзія О.П. розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного агенства з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 (далі - позивач) пред?явив позов до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Національного агентства з питань запобігання корупції при розгляді звернень щодо корупційних правопорушень від 05 вересня 2020 року, від 23 вересня 2020 року, від 08 листопада 2020 року ЩЕ-11429636/Д1, від 14 листопада 2020 року ЩЕ-11576617;

- зобов?язати Національне агентства з питань запобігання корупції письмово повідомити про вчинення корупційного правопорушення, про яке повідомлено 02 серпня 2020 року спеціального уповноваженого суб?єкта у сфері протидії корупції;

- зобов?язати Національне агентство з питань запобігання корупції надати ОСОБА_1 документ, який дозволить йому отримати безоплатну вторинну правову допомогу, як викривачу.

Позов мотивований наступним:

- при закритті кримінальних провадження щодо невиконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі слідчими, на думку позивача, вчинено кримінальне правопорушення, передбачене статтею 364 Кримінального кодексу України (далі - КК);

- про даний факт позивач повідомляв відповідача неодноразово. Крім того, позивач про вказані обставини повідомляв Міністерство внутрішніх справ України та Міністерство юстиції України;

- вважає, що відповідач протягом тривалого часу не розглядає його звернення в порядку, який передбачений Законом України від 14.10.2014 № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі Закон № 1700-VII);

- внаслідок бездіяльності відповідача, позивач не може отримати статус «викривача» та користуватись гарантіями захисту, які передбачені законом, в тому числі правом на безоплатну правову допомогу.

Враховуючи наведене просить позов задовольнити.

Відповідач заперечив проти задоволення позову та навів такі аргументи:

- позивач не підтвердив наявність обов?язкових ознак за наявності яких його можна вважати «викривачем»;

- повідомлення позивача не містить фактичні дані, що підтверджують можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону №1700-VII, які можуть бути перевірені;

- в період з 16.04.2020 по 19.10.2020 позивач звертався на адресу відповідача із численними зверненнями, на які йому надавались вичерпні відповіді;

- 02.11.2020 позивача повідомлено про припинення розгляду його звернення на підставі частини другої статті 8 Закону України від 02.10.1996 № 393-96/ВР, тому звернення позивача від 14.11.2020 не розглядалось, що узгоджується із приписами даного Закону.

ІІ. Рух справи в суді першої інстанції

У листопаді 2020 року позивач подав позов через «Електронний суд» до Київського окружного адміністративного суду (а.с.1-4).

30.11.2020 Київський окружний адміністративний суд постановив ухвалу у справі №320/12049/20, якою передав справу за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - ОАСК) (а.с.55,56).

22.12.2020 в ОАСК відбувся автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого визначено головуючого суддю у справі суддю Балась Т.П. (а.с.57).

02.02.2021 ОАСК постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі (а.с.68-70).

01.03.2021 ОАСК отримано від відповідача відзив на позовну заяву разом із додатками (80-124).

01.03.2021 ОАСК отримано відповідь на відзив разом із додатком, що подана через «Електронний суд» (125-128).

12.03.2021 ОАСК отримано клопотання позивача про долучення доказів, що подане через «Електронний суд». Позивач просив долучити лист Офісу Генерального прокурора від 02.03.2021 № 09/1/2-3368-21, в якому вказується про те, що постанови про закриття кримінальних проваджень № 0001080 та № 0001334 рішенням прокурора від 24.02.2021 скасовано, а здійснення досудового розслідування доручено Індустріальному ВП ДВН ГУНП в Дніпропетровській області. Крім того, проінформовано, що за заявою ОСОБА_1 зареєстровано кримінальне провадження № 0000151 від 26.01.2021 за фактом зловживання владою або службовим становищем окремими працівниками Індустріального ВП ДВН ГУНП в Дніпропетровській області при прийнятті рішень про закриття зазначених кримінальних проваджень за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК (а.с.129,130).

13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України № 2825-ІХ «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2825-IX#n3 ). Даний Закон набрав чинності 15.12.2022.

Абзацами 1, 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 2825-ІХ установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.

У відповідності до вимог вищевказаного Закону, 27.02.2025 справа № 320/12049/20 надійшла до Тернопільського окружного адміністративного суду (далі - суд).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2025 визначено головуючого суддю у справі суддю Мандзія О.П.

04.03.2025 судом постановлено ухвалу про прийняття до провадження справи №320/12049/20. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

05.03.2025 судом отримано додаткові пояснення позивача, які подані через «Електронний суд».

13.03.2025 судом отримано клопотання позивача про долучення доказів, яке подане через «Електронний суд». Позивач просив суд долучити до матеріалів справи: «лист НАЗК від 29.01.2024; роз?яснення НАЗК від 23.06.2020 № 5; стаття 53-3 Закону України «Про запобігання корупції»; Директиву Європейського Парламенту і Ради ЄС 2019/1937 (копія).

ІІІ. Обставини встановлені судом

16.04.2020 позивач звернувся на адресу НАЗК із «повідомленням про можливу корупцію та роз?яснення законодавства» (реєстр. № 09/14332/20) (а.с.91,92). Позивач вважав, що оскільки Дніпропетровський апеляційний суд у справі про бездіяльність державного виконавця ухвалив рішення у формі постанови в корить державного виконавця, яке в подальшому скасоване Верховним Судом, то це свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення в діях колегії суддів апеляційного суду. Про даний факт останній повідомив прокуратуру. Тому, вважає себе викривачем корупції. Наголошує на тому, що його незаконно позбавили права на безоплатну правову допомогу, як викривача корупції, яка йому необхідна для оскарження бездіяльності слідчого, який не вносить відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З цих підстав, просив прийняти та опрацювати дане повідомлення про злочин і надати йому роз`яснення.

Листом НАЗК від 30.04.2020 № 23-04/15879/20 позивача повідомлено, що поданим ним заява не відповідає приписам частини другої статті 53-2 Закону № 1700-VII, оскільки не містить фактичних даних, які свідчать про можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень суддями Дніпропетровського апеляційного суду та можуть бути перевірені Національним агентством в межах його повноважень. Також, відповідач зазначив, що від органу досудового розслідування на його адресу не надходило повідомлення про початок досудового розслідування за участю ОСОБА_1 , як викривача. Зважаючи на викладене на позивача не правовий статус викривача та гарантії його захисту, які передбачені частиною другою статті 53-2 Закону № 1700-VII, в тому числі право на безоплатну правову допомогу. Попри це, відповідач звернув увагу позивача на те, що останньому надана безоплатна правова допомога, як інваліду війни (а.с.97,98).

Згідно з листом Координаційного центру з надання правової допомоги від 02.04.2020 (а.с.94-96), ОСОБА_1 , як інваліду війни надано безоплатну правову допомогу.

02.08.2020 позивач звернувся із повідомленнями про вчинення корупційного правопорушення на адресу міністра внутрішніх справ України та міністра юстиції України із повідомленням про вчинення корупційного правопорушення (а.с.5,6), яке мотивував наступним:

- протягом тривалого часу не виконується рішення про поновлення його на роботі (виконавчий лист № 2/0202/4389/2014 від 16.03.2015), незважаючи на наявність відкритого виконавчого провадження № 469393300;

- з цих підстав відкрито два кримінальні провадження: 1) за заявою ОСОБА_1 - №0001080 від 06.01.2015; 2) за поданням державного виконавця - №0001334 від 05.08.2015, відповідно до частини першої статті 382 КК;

- 16.04.2016 обидва кримінальні провадження закриті: 1) кримінальне провадження №0001080 від 06.01.2015 за відсутністю складу кримінального правопорушення; 2) кримінальне провадження № 0001334 від 05.08.2015 у зв?язку із відсутністю події кримінального правопорушення;

- у 2020 році слідчий суддя зобов?язав слідчого внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення за фактом невиконання судового рішення про поновлення позивача на роботі, у зв?язку із чим здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000197 від 04.02.2020 за частиною першою статті 381 КК;

- на його думку, той факт, що слідчий суддя зобов?язав внести відомості до ЄРДР за фактом невиконання судового рішення про поновлення його на роботі, свідчить про те, що особи, які раніше закрили кримінальні провадження вчинили кримінальне правопорушення, передбачене статтею 364 КК.

Позивач трактує дане повідомлення, як «повідомлення про вчинення корупційного правопорушення», що відповідає приписам частини другої статті 53-2 Закону № 1700-VII. Вважає, що за наслідком його подання він повинен отримати статус «викривача».

05.08.2020 позивач звернувся на адресу відповідача із заявою, в якій просив надати витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні про вчинення корупційного правопорушення, що відкрите на підставі поданих ним заяв від 02.08.2020 на адресу міністра внутрішніх справ України та міністра юстиції України та Національної поліції України (а.с.100)

17.08.2020 відповідач листом від 17.08.2020 № 23-04/4143/20 повідомив позивача про те, що НАЗК не визначене, як орган, що здійснює досудове розслідування, у зв?язку із чим надати витяг з ЄРДР неможливо (а.с.101).

23.09.2020 позивач надіслав на електронну пошту файл в PDF форматі «Повідомлення про корупційне правопорушення» (реєстр. № ПК/1282/20 від 23.09.2020) В тексті електронного повідомлення, що супроводжує PDF файл, який додається, позивач зазначив, що закриття кримінальних проваджень №0001080 від 06.01.2015 та №0001334 від 05.08.2015 є наслідком вчинення корупційного правопорушення. Зазначає, що додав «Повідомлення про корупційне правопорушення» і просить надати йому документи необхідні для отримання безоплатної правової допомоги (а.с.102).

Як видно, прикріплений PDF файл «Повідомлення про корупційне правопорушення» за своїм змістом відповідає повідомленню про корупційне правопорушення від 02.08.2020, яке адресувалось міністру внутрішніх справ України та міністру юстиції України (а.с.5,6, 103, 104).

Листом НАЗК від 02.10.2020 № 23-04/52732/20 позивачу надано відповідь на звернення від 23.09.2020 № б/н, в якій зазначено, що «повідомлення про корупційне правопорушення» від 02.08.2020, з яким позивач звертався на адресу міністра внутрішніх справ України та міністра юстиції України є скаргою щодо невиконання судового рішення, а не повідомленням про корупцію в розумінні вимог Закону № 1700-VII. Відповідно до витягу від 10.02.2020 зазначається про початок досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000197 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 382 КК (не виконання судового рішення), який, згідно з статтею 45 КК, не належить до корупційних кримінальних правопорушень. Таким чином, позивач, станом на час подання заяви від 23.09.2020, не надав підтвердження здійснення повідомлення про можливі факти корупційних або пов?язаних з корупцією правопорушень (а.с.115,116).

19.10.2020 позивач вчергове звернувся на адресу НАЗК із повідомленням про корупційне правопорушення (вх. № 09/60959/1/20 від 20.10.2020), в якому вказав, що 02.08.2020 ним подано до правоохоронним органів повідомлення про корупційне правопорушення. Після цього, він, як викривач звернувся на адресу Координаційного центру з надання БПД для отримання безоплатної правової допомоги. Втім, як «викривач» безоплатної правової допомоги не отримав. Вважає, що посадовими особами правоохоронним органів, НАЗК та Координаційного центру з надання БПД вчиняються дії, які спрямовані на приховування корупційного правопорушення (а.с.117).

Листом НАЗК від 02.11.2020 № 130-11/58791/20 позивача повідомлено, що листами від 30.04.2020 № 23-04/15879/20 та від 02.10.2020 № 23-04/52732/20 НАЗК надало позивачу повні та вичерпні відповіді по суті порушених питань у встановлений законодавством термін. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті. З цих підстав, відповідач повідомив про припинення розгляду його звернень з порушених питань (а.с.118).

14.11.2020 позивач вчергове звернувся на адресу НАЗК із зверненням (вх. № Щ-1350/20 від 17.11.2020), в якому просив роз?яснити, чим «громадська діяльність» відрізняється від «побутової діяльності». Необхідність наданні відповіді вбачає в тому, що НАЗК не вважає особу викривачем корупції, якщо подана нею інформація стала відома з побутових джерел, а не під час трудової, професійної, господарської, громадської діяльності, проходження служби чи навчання (а.с.119). На вказане звернення відповіді отримав.

IV. Оцінка суду

Частиною першою статті 1 Закону № 1700-VII (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Пунктами 13, 15 частини першої статті 11 Закону № 1700-VII, передбачено, що повноважень НАЗК належить, зокрема: отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, забезпечення їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у зв`язку з такими повідомленнями; надання роз`яснень, методичної та консультаційної допомоги з питань застосування актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб, застосування інших положень цього Закону та прийнятих на його виконання нормативно-правових актів, захисту викривачів.

Частиною першою статті 53 Закону № 1700-VII, визначено, що викривачі, їх близькі особи перебувають під захистом держави.

Частиною третьою статті 53 Закону № 1700-VII, внормовано, що для захисту прав та представництва своїх інтересів викривач може користуватися всіма видами правової допомоги, передбаченої Законом України "Про безоплатну правову допомогу", або залучити адвоката самостійно.

Відповідно до частини першої статті 53-1 Закону № 1700-VII, держава заохочує викривачів та сприяє їм у повідомленні про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону усно та письмово, зокрема через спеціальні телефонні лінії, офіційні веб-сайти, засоби електронного зв`язку, шляхом звернення до засобів масової інформації, журналістів, громадських об`єднань, професійних спілок.

Згідно з частинами першою та другою статті 53-2 Закону № 1700-VII, викривач самостійно визначає, які канали використовувати для повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, а саме: внутрішні, регулярні або зовнішні канали.

Повідомлення має містити фактичні дані, що підтверджують можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.

Частиною першою статті 53-3 Закону № 1700-VII, передбачено, що права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Як видно з частини другої статті 53-3 Закону № 1700-VII, викривач має право: 1) бути повідомленим про свої права та обов`язки, передбачені цим Законом; 2) подавати докази на підтвердження своєї заяви; 3) отримувати від уповноваженого органу, до якого він подав повідомлення, підтвердження його прийняття і реєстрації; 4) давати пояснення, свідчення або відмовитися їх давати; 5) на безоплатну правову допомогу у зв`язку із захистом прав викривача; 6) на конфіденційність; 7) повідомляти про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону без зазначення відомостей про себе (анонімно); 8) у разі загрози життю і здоров`ю на забезпечення безпеки щодо себе та близьких осіб, майна та житла або на відмову від таких заходів; 9) на відшкодування витрат у зв`язку із захистом прав викривачів, витрат на адвоката у зв`язку із захистом прав особи як викривача, витрат на судовий збір; 10) на винагороду у визначених законом випадках; 11) на отримання психологічної допомоги; 12) на звільнення від юридичної відповідальності у визначених законом випадках; 13) отримувати інформацію про стан та результати розгляду, перевірки та/або розслідування за фактом повідомлення ним інформації.

Отже, законодавець пов?язує виникнення прав та гарантій «викривача» з моментом подання повідомлення, яке має містити фактичні дані, що підтверджують можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання, і дана особа переконана, що така інформація є достовірною.

Разом з тим, держава в особі НАЗК заохочує фізичних осіб ставати викривачами і сприяє в наданні останнім різного роду додаткового обсягу благ, як матеріального, так і не матеріального характеру. Саме тому, аналізований кластер юридичних норм не передбачає обов?язку фізичної особи, яка має намір ставити викривачем, подавати додаткові документи (докази), в тому числі, для підтвердження повідомленої інформації про можливі корупційні правопорушення. Адже, держава в особі спеціально-уповноважених органів, до яких відноситься в тому числі НАЗК, наділено широким спектром повноважень і засобів для того, аби перевірити достовірність повідомленої інформації.

Суд зазначає, що, корупція порушує людські права й верховенство права, відтак є несумісною з основоположними цінностями Конституції України. Водночас важливо, щоби державні зусилля у протидії корупції постійно перебували в просторі конституційного порядку. Останнє, пов?язано із запровадженням на законодавчому рівні процесуального фільтру, у виді вимог до форми та змісту «повідомлення про корупційне правопорушення».

Тому, не кожне звернення фізичної особи до НАЗК є «повідомлення про корупційне правопорушення» в розумінні Закону № 1700-VII, а тільки те, які відповідає вимогами абзацу 20 частини першої статті 1 ( визначення терміну «викривач») та частини другої статті 53-2 Закону № 1700-VII.

Такий підхід обумовлений тим, що кожному громадянину держава надала конституційні гарантії, які знайшли своє вираження в приписах Основного Закону України: «Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність» (стаття 29); «Кожному гарантується недоторканність житла» (стаття 30); «Кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції» (стаття 31); «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України» (стаття 32); «Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом» (стаття 33); «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом» (стаття 55); «Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України» (стаття 64).

Уособленням даних конституційних положень норми статті 3 та 8 Конституції України, згідно з якими права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Визнання кожного звернення до НАЗК «повідомленням про корупційне правопорушення» призведене до втручання державою, в особі спеціально уповноважених органів, в перелічені конституційні права та свободи. Оскільки, передбачатиме проведення перевірки, в тому числі, слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню (стаття 246 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). А останній, в свою чергу, можуть призводити до втручання в приватне спілкування (стаття 258 КПК), аудіо-, відео контролю особи (стаття 260 КПК), огляду та виїмки кореспонденції (стаття 261 КПК), зняття інформації з електронних комунікаційних мереж (стаття 263 КПК), зняття інформації з електронних інформаційних систем (стаття 264 КПК) тощо.

Впровадження такої практики суперечитиме міжнародним зобов`язанням України:

- відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікована Законом України № 457/97-ВР від 17.07.1997), кожен має право на свободу та особисту недоторканність (стаття 5); кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8);

- відповідно до Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність (стаття 3); ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9); ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у йогоособисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію (стаття 12).

Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат (абзаци третій, четвертий, шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним поданням 62 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Указу Президента України „Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради України та призначення позачергових виборів від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).

Конституційний Суд України виходить з того, що принцип юридичної визначеності як складова конституційного принципу верховенства права є сукупністю вимог до організації та функціонування системи права, процесів правотворчості та правозастосування у спосіб, який забезпечував би стабільність юридичного становища індивіда. Зазначеного можна досягти лише шляхом законодавчого закріплення якісних, зрозумілих норм (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційними поданнями Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та 65 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 5 частини першої статті 3, абзацу третього частини третьої статті 45 Закону України „Про запобігання корупції, пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей фінансового контролю окремих категорій посадових осіб від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).

Відтак, кластер антикорупційних норм повинен чітко регламентувати ситуацію за якої одна особа може повідомити про можливі факти корупції, а інша мати законодавчі гарантії від наклепу у вчиненні правопорушення (як помсти за прийняття (не прийняття) рішень та/або вчинення (не вчинення) дій)) та втручання в її охоронювані законом права та свободи, а також унеможливлювати зловживання «викривачами» своїм правом, як форми впливу на осіб для прийняття (не прийняття) рішень та/або вчинення (не вчинення) дій, які така особа, у зв?язку із родом своєї діяльності може прийняти (вчинити).

Проаналізувавши приписи Закону № 1700-VII суд вважає, що законодавець виконав покладену на нього функції, в частині закріплення гнучких антикорупційних норм, які спрямовані на захист інтересів обох сторін «потенційного викривача» та «особи, яку бажають викрити».

У цій справі доводи сторін полягають в наступному:

- позивач уважає, що відповідач повинен надати йому права та гарантії викривача, оскільки такі виникають з моменту повідомлення про можливі корупційні правопорушення.

- відповідач вважає, що оскільки повідомлення позивача не містило фактичних даних що підтверджують можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені, то позивач не може отримати права та гарантії викривача.

Отже, для вирішення спору по суті необхідно з?ясувативати, чи відповідали звернення позивача вимогами абзацу 20 частини першої статті 1 ( визначення терміну «викривач») та частини другої статті 53-2 Закону № 1700-VII.

На підставі наведеного суд дійшов наступних висновків:

1. Суд погоджується із доводами позивача, що НАЗК не має створювати надуманих перешкод фізичним особам у повідомленні про можливі факти корупції, ба більше, за своєю правовою природою інституційна роль даного органу зводиться до обов?язку сприяти кожному стати «викривачем».

У свою чергу, в приписах Закону № 1700-VII утворюють гарантії для двох осіб «потенційного викривача» та «потенційну викриту особу». Для того, аби користуватись імунітетом «викривача» його звернення повинно корелювати вимогам абзацу 20 частини першої статті 1 ( визначення терміну «викривач») та частини другої статті 53-2 Закону № 1700-VII.

Звідси висновок, НАЗК не має створювати фізичним особам перешкод у повідомленні про можливі факти корупції, за умови, коли вказане повідомлення відповідає вимогам абзацу 20 частини першої статті 1 ( визначення терміну «викривач») та частини другої статті 53-2 Закону № 1700-VII. В іншому випадку, такі дії НАЗК не можна кваліфікувати, як протиправні, адже в такому разі даний орган виконує свою інституційну роль забезпечує дотримання конституційних гарантій інших осіб від незаконного втручання в їх права та свободи, забезпечую закріплену в приписах антикорупційного законодавства систему стримувань і противаг.

2. Щодо повідомлення позивача від 16.04.2020 (реєстр. № 09/14332/20) (а.с.91,92).

Позивач вважав, що оскільки Дніпропетровський апеляційний суд у справі про бездіяльність державного виконавця ухвалив рішення у формі постанови в корить державного виконавця, яке в подальшому скасоване Верховним Судом, то це свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення в діях колегії суддів апеляційного суду.

Позивач уважає, що скасування постанови суду апеляційної інстанції Верховним Суд, свідчить про ознаки «корупції» в діях колегії апеляційного суду.

Надаючи оцінку даному повідомленню суд, зазначає наступне.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів). Незалежність і недоторканність суддів Конституційного Суду України гарантуються Конституцією України (стаття 149) та Законом України „Про Конституційний Суд України (статті 2, 24).

Ефективне виконання судовою владою її функцій можливе лише за умови її незалежності, що є характерною рисою саме судової влади. Суди повинні бути повністю незалежними від органів законодавчої та виконавчої влади. Незалежність судової влади забезпечується відокремленістю її в системі поділу державної влади, неможливістю інших гілок державної влади впливати на рішення судів, а також гарантіями незалежності суддів. Те саме стосується і притягнення суддів до відповідальності, порядок якого тісно пов`язаний із гарантуванням незалежності суддів. Адже призначення судової влади полягає передусім у захисті прав і свобод людини і громадянина й безпосередньо пов`язане з конституційним правом на судовий захист.

Судді здійснюють правосуддя шляхом реалізації судової влади в межах повноважень, якими вони наділені відповідно до Основного Закону України та закону про судоустрій і статус суддів.

Конституційний Суд України зазначав, що зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист; не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів (третє речення абзацу п`ятого підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини; абзац другий підпункту 1.3 пункту 1 резолютивної частини Рішення від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Конституційний Суд України стверджував, що положення частини другої статті 126 Конституції України „вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо (пункт 2 резолютивної частини Рішення від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Таким чином, незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів - це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Самостійність і незалежність органів судової влади та конституційного контролю означає, що вони виконують свої функції без жодного втручання у свою діяльність, не залежать від органів законодавчої та виконавчої влади, тому будь-який їхній вплив на судову владу повинен припинятися на етапі призначення суддів.

Конституційний Суд України зазначає, що виконання покладених на органи судової влади та конституційного контролю функцій щодо захисту прав і свобод людини і громадянина, здійснення контролю за конституційністю діяльності органів державної влади, гарантування системи поділу державної влади неможливі в разі будь-яких форм тиску на суддів системи судоустрою та суддів Конституційного Суду України.

Таким чином, інституційна незалежність судової влади є передумовою незалежності і безсторонності кожного окремого судді, тоді як незалежність, безсторонність кожного з них є умовою забезпечення інституційної незалежності судової влади

Щодо антикорупційної політики та притягнення до відповідальності суддів, то дисциплінарні органи повинні бути незалежними від уряду, а дисциплінарне провадження або провадження щодо відводу суддів повинне визначатися відповідно до усталених процедур, що гарантують права суддів на справедливий, прозорий та незалежний розгляд справи.

У Висновку Консультативної ради європейських суддів від 9 листопада 2018 року №21 (2018) щодо запобігання корупції серед суддів зазначається, що корупція серед суддів є однією з основних загроз суспільству та функціонуванню демократичної держави. Це підриває судову доброчесність, що є основою верховенства права та основною цінністю Ради Європи. Є підстави стверджувати, що ефективне запобігання корупції в судовій системі значною мірою залежить від політичної волі у відповідній країні справді та щиро забезпечити інституційні, інфраструктурні та інші організаційні гарантії для незалежної, прозорої та неупередженої судової влади. Однак боротьба з корупцією не повинна впливати на незалежність судової влади. Крім того, процес перевірки на предмет виявлення корупції, звільнення та притягнення до відповідальності осіб, які не пройшли перевірки, може використовуватися як інструмент для зловживання та усунення політично „небажаних суддів. Це стосується і гарантій того, що процес перевірки повинен здійснюватися компетентними, незалежними та неупередженими органами. Категорії державних службовців мають різні рівні відповідальності та повноваження, тому необхідно забезпечити різні правила декларування, зокрема вищі судові органи мають право вимагати спеціальних актів регулювання цього питання, а деклараціями суддів може опікуватися спеціальний орган судової влади (див. Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020).

Судді не повинні відповідати за тлумачення на свій розсуд правової норми, що відрізняється від тлумачення цієї норми їхніми колегами, якщо у рішенні відкрито, в рамках відповідного судочинства, наведена аргументація, з якою згодом не погодився суд вищого рівня. Основним засобом правового захисту від помилок у судових рішеннях слугує оскарження цих рішень у порядку апеляційного провадження. Скасування не може слугувати єдиною підставою визнання судового рішення незаконним, оскільки скасування не обов`язково означає, що суддя діяв некомпетентно або непрофесійно (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/243/19).

Позивач звинувачує колегію суддів в можливих фактах корупції. Викладені позиції Конституційного Суду України та Великої Палати Верховного створюють поряд із приписами норм Основного Закону України є гарантіями незалежності судової гілки влади та окремого судді, в тому числі, від необґрунтованого звинувачення в корупції, а також ототожнення процесуальних наслідків скасованого рішення із можливим фактом корупції.

Оцінюючи повідомлення позивача на відповідність приписам Закону № 1700-VII, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 1 Закону № 1700-VII, передбачено, що корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; корупція - використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей.

Крім того, визначення «викривач» наведено в КПК. Так, згідно з пунктом 162 частини першої статті 3 КПК викривач це фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, звернулася із заявою або повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення до органу досудового розслідування.

Згідно з приміткою до статті 45 КК (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), корупційними злочинами (станом на 16.04.2020 в КК був відсутній термін «Корупційні кримінальні правопорушення», вживався термін «корупційні злочини» - Суд) відповідно до цього Кодексу вважаються злочини, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також злочини, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 366-1, 368, 368-3-369, 369-2, 369-3 цього Кодексу.

Відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) до адміністративних правопорушень пов`язаних із корупцією належать порушення, які передбачені статтями 1724 1729-2 глави 13-А Адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією цього Кодексу.

Крім того, корупційним правопорушенням є будь-яке порушення Закону № 1700-VII.

Таким чином до корупційним правопорушень, про які повинен повідомити викривач належать: 1) корупційні та пов`язані з корупцією злочини, визначені у примітці ст. 45 КК; 2) пов`язані з корупцією адміністративні правопорушення, визначені главою 13-А КУпАП; 3) будь-які інші порушення Закону № 1700-VII.

На підставі аналізу приписів абзацу 20 частини першої статті 1, частини другої статті 53-2 Закону № 1700-VII, пункту 162 частини першої статті 3 КПК, суд, доходить висновку, що набути прав та гарантій викривача необхідна сукупна присутність наступних умов:

1) викривачем є фізична особа (громадянин України, іноземець, особа без громадянства);

2) наявність у викривача внутрішнього переконання, що інформація є достовірною, упевненість особи, що інформація, яку вона повідомляє, може свідчити про факти вчинення корупційного правопорушення, яка випливає із її життєвого досвіду, віку, професійного досвіду та інших обставин;

3) інформування про фактичні дані, що підтверджують можливе вчинення корупційного правопорушення, які можуть бути перевірені. Фактичні дані у повідомленні викривача мають складатися з інформації про конкретні факти порушення встановлених Законом вимог, заборон та обмежень, яке вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 Закону. Фактичні дані це відомості про: обставини правопорушення, місце і час його вчинення, особу, яка вчинила правопорушення, тощо;

4) інформація стала відома викривачу у зв`язку з його трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходження нею служби чи навчання;

5) викривач повідомляє про корупційне правопорушення.

За відсутності хоч однієї із названих умов особа не набуває прав та гарантій «викривача», а вважається «заявником».

Із повідомлення від 16.04.2020 видно, що останнє не відповідає таким умовам. Так, всупереч викладеному позивач тільки вказує на те, що скасування постанови суду апеляційної інстанції Верховним Судом свідчить про наявність в діях колегії суддів кримінального правопорушення.

Так, звертаючись із таким повідомленням позивач зобов?язаний чітко назвати, які обставини свідчать про вчинення конкретного корупційного правопорушення, які дії вчинив суб?єкт правопорушення, в якому місці, в який час, спосіб їх вчинення, звідки відома позивача така інформацію, а також, яким чином такі обставини можна перевірити.

Тобто, позивач повинен назвати суб?єкта правопорушення та які дії останній вчинив на виконання об?єктивної сторони відповідного правопорушення і, яким чином це перевірити.

Після того, звернення позивача набуває ознак «повідомлення про корупцію», в розумінні вимог Закону № 1700-VII.

На тлі викладеного, суд, звертає увагу позивача на можливі процесуальні наслідки таких повідомлень, які передбачені статтею 383 «Завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення» статтею 376 «Втручання в діяльність судових органів» КК.

Таким чином дії відповідача, вчиненні у відповідь на подане позивачем повідомлення від 16.04.2020, відповідали визначені законом поведінки (лист НАЗК від 30.04.2020 № 23-04/15879/20).

3. Щодо звернення позивача із повідомленням від 23.09.2020 (а.с.102), до якого додавалось повідомлення про вчинення корупційного правопорушення від 02.08.2020, яке адресувалось міністру внутрішніх справ України та міністру юстиції України (а.с.5.6).

На переконання позивача той факт, що слідчий суддя зобов?язав внести відомості до ЄРДР за фактом невиконання судового рішення про поновлення його на роботі, свідчить про те, що особи, які раніше закрили кримінальні провадження вчинили кримінальне правопорушення, передбачене статтею 364 КК.

Конституційний Суд України у Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Так, завданням кримінального провадження відповідно до частини першої статті 2 КПК є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК).

Відповідно до пункту 5 частини першої статі 3 КПК досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження

Частиною першою статті 303 КПК визначено виключний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні, а частиною другою цієї статті передбачено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314- 316 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 306 КПК скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318- 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Наведеними правовими нормами визначено суб`єктний склад, процедуру ініціювання і початку досудового розслідування, а також порядок оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Відповідно до пункту 25 частини першої статті 3 КПК учасники кримінального провадження - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, у тому числі викривач, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник.

Згідно з повідомленими позивачем у повідомленні від 02.08.2020 обставинами, протягом тривалого часу не виконується рішення про поновлення його на роботі (виконавчий лист № 2/0202/4389/2014 від 16.03.2015), незважаючи на наявність відкритого виконавчого провадження № 469393300;

З цих підстав відкрито два кримінальні провадження: 1) за заявою ОСОБА_1 - №0001080 від 06.01.2015; 2) за поданням державного виконавця - №0001334 від 05.08.2015, відповідно до частини першої статті 382 КК;

Але, 16.04.2016 обидва кримінальні провадження закриті: 1) кримінальне провадження №0001080 від 06.01.2015 за відсутністю складу кримінального правопорушення; 2) кримінальне провадження №0001334 від 05.08.2015 у зв?язку із відсутністю події кримінального правопорушення.

Таким чином, у поданій заяві позивач висловлює свою незгоду із: (а) дій (рішень) слідчого; (б) факту не виконання рішення суду про поновлення його на роботі.

Будучи учасником кримінального провадження № 0001080 від 06.01.2015, на якого поширюється юрисдикція кримінального суду, позивач наділений правом оскаржити рішення, дії чи бездіяльність слідчого до місцевого суду.

Сам факт незгоди із рішеннями слідчого не є свідчить про наявність в його діях ознак корупційного правопорушення.

Крім того, ані повідомлення від 02.08.2020 та 05.08.2020 не відповідають наведеним вище ознакам «повідомлення про корупцію». Вказане повідомлення є незгодою із процесуальними рішенням слідчого про закриття кримінального провадження.

Позивач хоч і називає, що слідчий вчинив кримінальне правопорушення передбачене статтею 364 КК (тобто вказує суб?єкта кримінального правопорушення), але не вказує, які дії виконав слідчий, що становлять об?єктивну сторону цього правопорушення, в якому місці, в який час, за яких обставин, як такі дані перевірити, а головне, у зв?язку із чим позивачу про це відомо.

Тому, дії відповідача у відповідь на звернення позивача від 23.09.2020 до якого додавалось повідомлення від 02.08.2020 відповідають, визначені законом поведінці (лист НАЗК від 02.10.2020 № 23-04/52732/20).

4. Щодо інших звернень.

Звернення позивача від 05.08.2020 є інформаційним запитом про надання витягу з ЄРДР (а.с.100).

Звернення позивача від 19.10.2020 (вх. № 09/60959/20 від 20.09.2020) не відповідає ознакам «повідомлення про корупцію», які викладені судом вище, з аналогічним міркувань.

Тому, в силу того, що таке повідомлення вважається зверненням, відповідач припинивши його розгляд з підстав, які передбачені частиною другою статті 8 Закону України «Про звернення громадян», обрав визначеному законом форму поведінки. Таким чином дії відповідача є правомірними (лист від 02.11.2020 № 130-11/58791/20) (а.с.118).

Відтак, звернення позивача від 14.11.2020 (а.с.119), вх. № Щ-1350/20 від 17.11.2020 правомірно не розглядалось відповідачем, оскільки за своєю суттю відтворює зміст раніше поданих звернень.

IV. Висновки

Протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені (постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2025 року у справі № 320/10272/23).

У цій справі відповідач обрав визначеному законом форму поведінки.

Відтак, дії відповідача відповідали критеріям, які передбачені частиною другою статті 2 КАС.

Отож відсутні правові підстави для кваліфікації поведінки відповідача, як «протиправної бездіяльності», що є підставою для відмови у задоволенні позову повністю.

Відповідно похідні вимоги позивача про зобов`язання Національне агентство з питань запобігання корупції вчинити певні дії теж задоволенню не підлягають.

Підстав для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України немає.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 30 квітня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Національне агенство з питань запобігання корупції (місцезнаходження/місце проживання: бульв. Миколи Міхновського, 28,м. Київ,01103, код ЄДРПОУ/РНОКПП 40381452);

Головуючий суддя Мандзій О.П.