Справа № 160/20591/24
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2025 року м. Дніпросправа № 160/20591/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року (суддя Голобутовський Р.З.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивачка просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за 2239 днів за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 21.05.2018 по 06.07.2024;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за 2239 днів за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 21.05.2018 по 06.07.2024.

Позовні виоги обґрунтовані тим, що остаточний розрахунок при звільненні зі служби був проведений з позивачкою 06.07.2024 на виконання рішення суду у справі №160/8333/23. Станом на день звернення до суду з позовом Військовою частиною НОМЕР_1 не нараховано та не виплачено позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з несвоєчасно проведеним остаточним розрахунком при звільненні, позивачка має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2018 по 22.11.2018.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2018 по 22.11.2018 у розмірі 82368,36 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що спір про виплати цих сум та їх розміри ОСОБА_1 порушила 21.04.2023,

звернувшись до Військової частини НОМЕР_1 з позовом у справі № 160/8333/23. Рішення суду у цій справі, постановлене на її користь, набрало законної сили після апеляційного перегляду 26.12.2023. Рішення суду виконане Військовою частиною НОМЕР_1 06.07.2024. Виплату коштів здійснено по їх отриманню від розпорядника бюджетних коштів. Тобто, спірною сума індексації ГЗ стала з моменту звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою у справі № 160/8333/23 (21.04.2023). Обов`язок нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідні суми, виник у Військової частини НОМЕР_1 з 26.12.2023. З цього моменту сума заборгованості по розрахунку перед ОСОБА_1 перестала бути спірною, стала не оспорюванню сумою, що належить до виплати. Військова частина НОМЕР_1 , маючи статус одержувача бюджетних коштів, передбаченого п.38) ст.2 Бюджетного кодексу України, не має повноважень для використання коштів, які отримані від розпорядника і перебувають у нашому розпорядженні, - не за призначенням. Іншими словами, у Військової частини НОМЕР_1 немає вільних ресурсів для негайного і самостійного виконання рішення суду, а заходи для їх отримання нами вжито повно і своєчасно. Відтак, рішення судів виконано по отриманню бюджетних коштів від їх розпорядника. Факту затримки у виплаті зазначених коштів ОСОБА_1 не існує.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходила службу у Військові частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.05.2018 №97 позивачка з 21.05.2018 виключена зі списків особового складу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 у справі №160/8333/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення у цей період - січень 2008 року.

06.07.2024 відповідач виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008, як базового місяця, в сумі 82370,85 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 21.05.2018 по 06.07.2024, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників Національної поліції України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов правомірного висновку про можливість застосування норм ст.117 Кодексу законів про працю України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивачку звільнено зі служби 21.05.2018. Проте, при звільненні відповідачем не виплачено позивачці індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 у справі №160/8333/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення у цей період - січень 2008 року.

06.07.2024 відповідач виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008, як базового місяця, в сумі 82370,85 грн.

Відтак, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статтей 116 та 117 КЗпП України.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі Порядок № 100).

Відповідно до довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення за останні два місяця перед звільненням ОСОБА_1 (квітень, травень 2018 року), позивачу нараховано та виплачено 31554,30 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період 61 календарний день.

Таким чином, середній заробіток позивача складає 517,28 грн (31554,30 грн : 61 день).

Затримка розрахунку при звільненні за період з 22.05.2018 по 06.07.2024 становить 2237 календарних днів.

Враховуючи встановлені статтею 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 обмеження шестимісячним строком виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 22.05.2018 але не більш як за шість місяців - 184 календарних дні (з 22.05.2018 по 22.11.2018).

Зокрема, істотність частки невиплаченої при звільненні суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 82 370,85 грн (розмір несвоєчасно виплачених сум ) / 95179,52 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (184 дні х 517,28 грн)) х 100 = 86,54%

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 86,54% становить: 517,28 грн (середньоденний заробіток позивача) х 86,54% х 184 (дні затримки розрахунку за період з 22.05.2018 по 22.11.2018) = 82368,36 грн.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 82 368,36 грн, з урахуванням істотності частки недоплачених сум порівняно із середнім заробітком.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно було задоволено позов в цій частині.

Верховний суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 дійшов наступних правових висновків: «Аналіз вищенаведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону №3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

Водночас, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.»

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2018 по 06.07.2024.

Відтак, при вирішенні спору суд першої інстанції правомірно керувався редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-ІХ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко