Справа № 520/4364/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 р.Справа № 520/4364/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Садова М.І., повний текст складено 03.03.25 року по справі № 520/4364/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить:

- визнати протиправними дії головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо, які полягають у невиплаті/відмові виплати грошових коштів у розмірі 62000,00 гривні за рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/28293/23 на протязі з 2023 року по 2025 роки ОСОБА_1 .

- стягнути з головного управління Пенсійного фонду України в Харківській област на користь ОСОБА_1 грошови кошти у розмірі 62000,00 гривні за рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/11914/22 які на протязі з 2023 року по 2025 роки не виплачені.

- накласти на керівника суб`єкта владних повноважень / начальника ГУ Пенсійного Фонду в Харківській області Баєву Г.О. за систематичне невиконання судових рішень № 520/28293/23 Харківського окружного адміністративного суду, штраф у сумі від 20 до 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб / Тобто, від 60 560 грн до 121 120 грн (3 років злісного ухиляння від виконання рішення суду).

- винести окрему ухвалу, направити до правоохоронного органу для внесення відомостей до ЄРДР щодо неправомірних а можливо навіть злочинних дій/привласнення грошових коштів у розмірі 62000,00 гривен начальника ГУ Пенсійного Фонду в Харківській області ОСОБА_2 по справі № 520/28293/23, в діях якої вбачаються ознаки кримінального правопорушення, відповідно до вимог ст. 364, 382 КК України ( невиконання рішення суду службовою особою), зловживання владою та службовим становищем, службова недбалість, перевищення службових повноважень/ що має наслідки та ненесенний ущерб.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Вважає , що відмовляючи у відкритті провадження суд фактично позбавив його доступу до правосуддя , тим самим підтримує злочинні дії відповідача та зазначив в ухвалі лише свої припущення, які не підтверджені жодним доказом . Вказує , що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2023 у справі № 520/11914/22 та від 30.11.2023 у справі № 520/28293/23 не містить відомостей щодо стягнення з відповідача 62000,00 гривен. Згідно із ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Інвалід армії 2 групи наділений правом звертатися до суду для захисту своїх прав стільки раз скільки вважає за доцільне , тим більше при злісному невиконання закону. Вважає , що суд 1-ї інстанції грубо порушив вимоги та судову практику европейского суду з прав людини, постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року по справі № П/9901/736/18, рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини . Посилаючись на обставини та обґрунтування, викладенні в апеляційній скарзі просить суд скасувати ухвалу від 03.03.2025 року Харківського окружного адміністративного суду , як незаконну, яка суттєво обмежує законні права інваліда армії 2 групи на стягнення грошових коштів у розмірі 62000, 00 гривен , позбавляє його доступу до правосуддя, прийнята в порушення вимог та винесена всупереч практики Европейського суду з прав людини та Верховного суду та підтримує протиправні, а можливо навіть злочинні дії начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в діях якої вбачаються ознаки кримінального правопорушення та яка продовжує збагачуватися за рахунок пенсіонерів / відповідно до її декларації та задовольнити його позовну заяву.

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги , наполягав на її задоволенні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції із матеріалів справи та комп`ютерної програми Діловодство спеціалізованого суду (ДСС) Харківського окружного адміністративного суду встановлено , що Харківський окружний адміністративні суду своїм рішенням від 26.11.2023 у справі № 520/11914/22, зокрема зобов`язав головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 01.04.2019 на підставі Довідок за №132 та №132-1 від 25.11.2020, виданих Державною фіскальною службою України, з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення.

Харківський окружний адміністративні суду своїм рішенням від 30.11.2023 у справі № 520/28293/23, зокрема зобов`язав головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області додатково до розміру пенсії поновити та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) з 01 липня 2021 року щомісячну доплату до пенсії у розмірі 2000,00 гри згідно Постанови КМУ № 713 від 14 липня 2021 року "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб".

Не погодившись із бездіяльність відповідача щодо невиплати нарахованих сум пенсії згідно з судових рішень від 26.01.2023 у справі № 520/11914/22 та від 30.11.2023 у справі № 520/28293/23, позивач звернувся із даним позов до суду за захистом свого порушеного права шляхом стягнення вищевказаних сум заборгованості з виплати пенсії за минулий час.

Відмовляючи у відкритті провадження , суд першої інстанції виходив з того , що фактичною підставою для звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості з виплати пенсії є невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2023 у справі № 520/11914/22 та від 30.11.2023 у справі № 520/28293/23, тобто обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження. Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, він може звернутися до суду у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто у порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов. З огляну на викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку , що вимоги позивача не підлягають розгляду в межах окремої справи за правилами адміністративного судочинства, так і не підлягають розгляду в судовому порядку в цілому, а відтак у відкритті провадження у цій справі необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі за даним позовом , виходячи з наступного.

Так, з позовної заяви та апеляційної скарги вбачається , що саме невиплата головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області заборгованості , а саме нарахованих сум пенсії на виконання судових рішень від 26.01.2023 у справі № 520/11914/22 та від 30.11.2023 у справі № 520/28293/23, слугувала підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Враховуючи зміст рішень Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2023 у справі № 520/11914/22 та від 30.11.2023 у справі № 520/28293/23, слід дійти висновку про те, що основний спір між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області ( щодо перерахунку та виплати пенсії з 01.04.2019 на підставі Довідок за №132 та №132-1 від 25.11.2020, виданих Державною фіскальною службою України, з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення та поновленні і виплатити з 01 липня 2021 року щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000,00 гри згідно Постанови КМУ № 713 від 14 липня 2021 року "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб") вирішений.

Колегія суддів звертає увагу, що з аналізу наведених у позовній заяві доводів убачається, що спір у цій справі фактично спрямований на виконання інших судових рішень, а саме рішень Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2023 у справі № 520/11914/22 та від 30.11.2023 у справі № 520/28293/23, а доводи позивача, викладені в позовній заяві зводяться до фактичної незгоди позивача із діями (бездіяльністю) відповідача щодо виконання таких судових рішень.

Тобто позивач, звертаючись із цим позовом, фактично просить суд зобов`язати відповідача виконати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2023 у справі № 520/11914/22 та від 30.11.2023 у справі № 520/28293/23.

З приводу правильності обраного позивачем способу захисту своїх прав, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями частини другої статті 14, частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною п`ятою статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Згідно із статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Колегія суддів звертає увагу, що вищезазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в такій справі.

Наведені спеціальні норми Кодексу адміністративного судочинства України, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення, а тому виключається можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Колегія суддів зауважує, що у разі незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю, вчиненими відповідачем на виконання судових рішень Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2023 у справі № 520/11914/22 та від 30.11.2023 у справі № 520/28293/23 позивач може скористатися процесуальним механізмом судового контролю та звернутися до суду першої інстанції із відповідною заявою про визнання таких рішень, дій чи бездіяльності протиправними відповідно до статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, а не подавати новий адміністративний позов.

Крім того, як встановлено апеляційним адміністративним судом, позивач не заперечує проти розміру нарахованої органом Пенсійного фонду на виконання рішень суду пенсії, яка ним самостійно перерахована, а відтак така сума не є спірною.

Відповідно до положень частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1); у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі (пункт 2).

Позивач не наводить нових підстав щодо предмету спору, а заявлений у цій справі позов (в частині спірних позовних вимог) фактично спонукає суд адміністративної юрисдикції вдатися до перевірки належності виконання рішення суду першої інстанції у справі № 520/11914/22 та у справі № 520/28293/23 в частині виплати фактично нарахованих пенсійним органом сум.

Колегія суддів вказує, що у межах спірних правовідносин новий спір між позивачем та ГУПФУ в Харківської області не виник.

Обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в рішеннях від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а та від 06.02.2019 у справі №816/2016/17.

В апеляційній скарзі позивач не спростував висновків суду попередньої інстанції, що даний позов фактично направлений на виконання рішення у справі № 520/11914/22 та у справі № 520/28293/23.

З урахуванням того, що питання виплатити позивачу нарахованої пенсії охоплюється рішеннями суду у справі № 520/11914/22 та у справі № 520/28293/23, та належить до предмета їх виконання, заявлений у цій справі позов фактично спонукає суд адміністративної юрисдикції вдатися до перевірки належності виконання рішень суду в інших справах, що набрали законної сили, та у випадку встановлення неналежності їх виконання повторно зобов`язати відповідача вчинити тотожні дії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 19 вересня 2024 року в справі № 400/3650/24.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини мають бути вирішені в межах виконання рішення у справі № 520/11914/22 та у справі № 520/28293/23, а не окремого позову. Тому розгляд справи № 520/4364/25 за правилами адміністративного судочинства неможливий, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою, зокрема у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 420/6135/22, від 21 лютого 2024 року у справі № 140/17323/23 та від 28 січня 2025 року у справі № 460/10443/24.

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що заявлені позовні вимоги стосуються саме порядку виконання судового рішення в інших справах, а тому позивач має встановлене процесуальним законом право в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України подати до суду першої інстанції заяву в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України у справі № 520/11914/22 та у справі № 520/28293/23, а не звернення до суду з окремим позовом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 420/29059/24 .

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Колегія суддів враховує , що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші аргументи, наведені апелянтом, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 по справі № 520/4364/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 30.04.2025 року