Справа № 260/2394/25
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 квітня 2025 року м. Ужгород№ 260/2394/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаврилка С.Є., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2025 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (), яким просить суд: "1. Визнати протиправним рішення Міністерства оборони України, викладене у його листі від 14.02.2025р. №220/63/Вих38Г/491 про повернення мені мого рапорту про звільнення з військової служби без розгляду; 2. Зобов`язати Міністерство оборони України переслати командуванню військової частини НОМЕР_2 мій рапорт про звільнення з військової служби.".

07 квітня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, якою розгляд справи постановлено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) викликом учасників справи.

Заявлені позовні вимоги аргументує тим, що у зв`язку із встановленням позивачу ІІ групи інвалідності, позивач звернувся із заявою до Міністерства оборони України про надіслання до військової частини НОМЕР_2 рапорту для розгляду питання про звільнення позивача з військової служби на підставі статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту «б» Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я за наявності інвалідності, однак вказана заява відповідачем була повернута без розгляду. Однак, відповідачем, в порушенні статті 7 частини 3 Закону України "Про звернення громадян", не було надіслано в термін не більше п`яти днів за належністю його звернення, у зв`язку із чим звернувся із даним позовом до суду.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову, в зв`язку з тим, що позивач є військовослужбовцем відповідної військової частини НОМЕР_2 , яка в свою чергу входить до складу Збройних Сил України які підпорядковані Міністерству оборони України, яке здійснює забезпечення, військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України. Таким чином, Міністерство оборони України не має безпосереднього відношення до позивача, а здійснює забезпечувальну діяльність Збройних Сил України, а не здійснює безпосереднє керівництво ними.

Згідно зі статтею 262 частиною 5 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 4 частини 1 пункту 10 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справ, що позивач проходить військову службу у військової частини НОМЕР_2 на посаді водія зенітного ракетного взводу НОМЕР_3 батальйону військової частини НОМЕР_2 .

В жовтні 2024 року позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності (а.с.а.с. 16, 17).

У зв`язку із чим, позивач звернувся із заявою до Міністерства оборони України про надіслання до військової частини НОМЕР_2 рапорту для розгляду питання про звільнення позивача з військової служби на підставі статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту «б» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я за наявності інвалідності (а.с.а.с. 18, 19).

Однак, листом від 14 лютого 2025 року №220/63/Вих38Г/491, Міністерством оборони України було повернуто позивачу вказану заяву без розгляду (а.с. 6).

Відтак, позивач вважає, що Міністерство оборони України відмовило у пересиланні його рапорту командуванню військової частини НОМЕР_2 протиправно, у зв`язку із чим даним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Статтею 19 частиною 2 Конституції України передбачений обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України встановлено право усіх направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 1 частин 1 та 2 Закону України "Про звернення громадян", громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" установлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина.

Крім іншого, також суд зазначає, що статтею 20 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до статті 7 частини 3 Закону України "Про звернення громадян" якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

З аналізу положень Закону України "Про звернення громадян" випливає, що в разі надходження до органу звернення такий орган повинен об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити викладені в ньому обставини, за результатом проведеної перевірки прийняти відповідне рішення, яке забезпечить поновлення порушених прав заявника, та письмово повідомити громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №815/1178/17, від 30 листопада 2020 року у справі №280/4698/19.

За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 р. у справі № 804/9185/15.

Також суд враховує, що у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 380/2272/20 Верховний Суд, аналізуючи приписи Закону України "Про звернення громадян" , зауважив, що законодавець, передбачаючи право/обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування пересилати за належністю звернення громадян іншому (відповідному) органу чи посадовій особі, мав на меті забезпечити заявнику об`єктивний та всебічний розгляд його заяви.

Судом встановлено, що позивач звернувся із заявою до Міністерства оборони України про надіслання до військової частини НОМЕР_2 рапорту для розгляду питання про звільнення позивача з військової служби на підставі статті 26 частини 4 пункту 2 підпункту б Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я за наявності інвалідності (а.с.а.с. 18, 19).

Однак, листом від 14 лютого 2025 року №220/63/Вих38Г/491, Міністерством оборони України було повернуто позивачу вказану заяву без розгляду, у зв`язку з відсутністю права на звернення. Водночас, позивача було повідомлено, що вказаний рапорт останній має право подати до свого командира (а.с. 6).

Суд вважає за необхідне зазначити, що правовідносини між позивачем та відповідачами пов`язані відносинами військової служби, а отже регулюються нормативними актами, що мають спеціальний характер.

Так, у статті 1 частині 2 Закону України «Про звернення громадян» зазначено, що військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

Тобто законодавець передбачив, що звернення військовослужбовців пов`язані зі службовою діяльністю мають регулюватись іншими нормативно-правовими актами.

Оскільки позивач, як військовослужбовець звернувся до Міністерства оборони України із заявою, яка пов`язана із його службової діяльності така заява не підлягає розгляду в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Враховуючи наведене, з огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (90022, Закарпатська область, Хустський район, село Келечин 7, РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України () про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяС.Є. Гаврилко