Справа № 160/16009/24
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 квітня 2025 року м.Дніпросправа № 160/16009/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 160/16009/24 (суддя Прудник С.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 року по 16.05.2024 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 року по 16.05.2024 року у сумі 84 654,18 гривень (вісімдесят чотири тисяч шістсот п`ятдесят чотири гривні 18 копійки;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 28.02.2018 року по день фактичної виплати індексації 17.05.2024 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року у справі № 160/15464/23;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 28.02.2018 року по день фактичної виплати індексації 17.05.2024 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року у справі № 160/15464/23.

В обґрунтування позовних вимог зазначено щодо протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 року по 16.05.2024 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Так, суд:

-визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року): період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року та з 17.11.2023 року по 16.05.2024 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100;

-зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні: період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року та з 17.11.2023 року по 16.05.2024 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100, у розмірі 33 312,56 грн. (тридцять три тисячі триста дванадцять гривень 56 копійок);

-визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 28.02.2018 року по день фактичної виплати індексації 17.05.2024 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року у справі № 160/15464/23;

-зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 28.02.2018 року по день фактичної виплати індексації 17.05.2024 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року у справі № 160/15464/23.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не врахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду у схожих зі спірними правовідносинах, просить рішення суду першої інстанції скасувати та зменшити розмір присудженого середнього заробітку до 5000 грн..

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач протягом 1 року 5 місяців з моменту звільнення не вчиняла жодних активних дій щодо оспорення суми грошового забезпечення при звільненні, був відсутній спір про право. Тому, з врахуванням правової позиції як Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2023року у справі № 640/4163/22, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20 вказаний період необхідно додатково врахувати як підставу у відмові виплачувати компенсаційні виплати у спірний період.

Оскільки позивач не є працівником, а військова частина не є власником або повноваженим органом, оскільки на позивача не розповсюджуються норми КЗПП, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. З цієї самої причини відсутні правові підстави застосування Постанови КМУ № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995року. В даному випадку необхідно застосовувати Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений ПКМУ №159 від 21.02.2001року та Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»

якими позивач вже скористалася. Норми КЗпП можливі для застосування як аналогія закону лише в тій частині, що не врегульована даним законом (наприклад щодо обмежувального строку періоду компенсації в 6 місяців).

До апеляційної скарги було додано клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п.5 ч.2 ст. 236 КАС України до ухвалення остаточного рішення у адміністративній справі №440/6856/22, яка передана на розгляд Судової палати Касаційного адміністративного суду.

Колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні такого клопотання за відсутності законних підстав для зупинення провадження, що передбачені п. 5 ч.2 ст. 236 КАС України. При цьому, колегія суддів враховує, що станом на час розгляду судом апеляційної інстанції даної справи вже наявне рішення Верховного Суду у справі №440/6856/22, про яку зазначав відповідач у клопотанні. Так, постановою від 06.12.2024 року Верховний Суд рішення судів першої та апеляційної інстанції скасував, а справу № 440/ 6856/22 направив на новий розгляд до Полтавського окружного адміністративного суду.

Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи, оскільки розрахунки, зроблені судом щодо нарахування суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не відповідають вимогам наказу МОУ №260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» та Постанові КМУ №159 від 21.12.2001року.

Колегія суддів з урахуванням доводів, якими обґрунтовано дане клопотання, ухвалила відмовити у задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі судово-економічної експертизи. При цьому, суд враховує, що спірні питання, порушені перед судом, не потребують спеціальних знань, оскільки вони врегульовані конкретними правовими нормами і саме з огляду на правильність їх застосування до спірних відносин і надається судом їм оцінка.

Також відповідач просив розглядати справу у відкритому судовому засіданні за участі його представника, таке клопотання також не підлягає задоволенню, з огляду на приписи п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Позивач своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача не скористалася. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивач не оскаржує.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 14.10.2014р. проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , де отримувала грошове забезпечення, що підтверджується копією витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №204 від 14.10.2014р..

Згідно копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №42 від 23.02.2022р. молодшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23.02.2022р., що підтверджується копією відповідного витягу із наказу, наявною у справі.

Позивач звернулася до відповідача із заявою від 18.10.2022р., в якій просила, зокрема, нарахувати та виплатити їй індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 23.02.2022р. (включно).

29.06.2023р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 та просила суд:

- визнати противоправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року у справі №160/15464/23 позов ОСОБА_1 було задоволено повністю. Судом, зокрема зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.01.2024 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 було залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року в адміністративній справі № 160/15464/23 залишено без змін.

На виконання рішення суду у справі № 160/15464/23, 17.05.2024 року військовою частиною НОМЕР_1 позивачці нараховано і виплачено суму індексації в розмірі 87 638,95 грн..

17.05.2024 року позивачці виплачено індексацію грошового забезпечення на її картковий рахунок АТ КБ ПРИВАТБАНК у сумі 84 638,95 грн. із відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

23.05.2024 року позивач звернулася до військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо нарахування та виплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі списків (звільненні) військової частини НОМЕР_1 за період з 23.02.2022 по 16.05.2024 та компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 28.02.2018 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення.

Листом від 05.06.2024 року №3430 військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено про відсутність правових підстав щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі списків (звільненні) військової частини НОМЕР_1 за період з 23.02.2022 по 16.05.2024 та компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 28.02.2018 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення.

Вважаючи, що відповідач провів фактичний розрахунок індексації грошового забезпечення з позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП, не нарахував на виплатив компенсацію втрати частини доходу за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 28.02.2018 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у даній справі не доведено суду правомірність своєї бездіяльності щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні. Позивач має законне право на виплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року та з 17.11.2023 року по 16.05.2024 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100, у розмірі 33 312,56 грн. Також відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 28.02.2018 року по день фактичної виплати індексації 17.05.2024 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року у справі № 160/15464/23.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку невиплатою позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року (справа №160/15464/23).

Оскільки відповідачем не було виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, позивач зверталася до суду задля захисту порушеного права.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року в адміністративній справі № 160/15464/23, 17.05.2024 року військовою частиною НОМЕР_1 позивачу нараховано суму спірної індексації в розмірі 87 638,95 грн.

17.05.2024 року позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення на її картковий рахунок АТ КБ ПРИВАТБАНК у сумі 84 638,95 грн. із відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Отже, спірний період у цих правовідносинах охоплює з 24.02.2022 року (наступний день після звільнення) по 16.05.2024 року (день, що передує виплаті заборгованості).

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті..

Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.

Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, яка діяла до внесених змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, але у редакції чинній до 19.07.2022, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Вказані висновки неодноразово були підтримані Верховним Судом, зокрема і у постановах від 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.

Проте, як вже зазначалось з 19.07.2022 стаття 117 Кодексу законів про працю України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 24.02.2022 року (наступний день після звільнення) по 16.05.2024 року (дню, що передує виплати заборгованості), а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Період з 24.02.2022 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19.07.2022 до 16.05.2024 (дню, що передує виплаті заборгованості) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2024 року №360/380/23, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22.

У межах даної справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.

Отже, щодо обрахунку періоду з 24.02.2022 до 18.07.2022.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №816/1640/17.

Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) викладена правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказана позиція узгоджується із згаданими вище висновками Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопад 2020 року (справа № 480/3105/19), зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, судом встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року в адміністративній справі № 160/15464/23, 17.05.2024 року військовою частиною НОМЕР_1 позивачу нараховано, а 17.05.2024 року виплачено суму спірної індексації в розмірі 87 638,95 грн. на картковий рахунок АТ КБ ПРИВАТБАНК із відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Розраховуючи розмір компенсації суд виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у даній справі не доведено правомірність своєї бездіяльності щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні.

Згідно з частиною першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом л пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі також - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться, виходячи із середньої заробітної плати.

Абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку № 100 визначено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Порядку № 100).

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

У зв`язку з тим, що військовою частиною НОМЕР_1 було проігноровано запит позивача та не виконані вимоги ухвали суду від 25.06.2024 року про надання довідки про доходи та розрахунок середньоденного доходу, розмір місячного доходу позивача взято з Приват24. Так, згідно до зарахувань на картковий рахунок позивача грошове забезпечення за грудень 2021 року - 11 452,66 грн. та грошове забезпечення за січень 2022 року - 14 185,03 грн., отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача розраховується наступним чином: (11 452,66 грн. + 14 185,03 грн.) / 62 діб (кількість днів в грудня 2021 та січні 2022 року) = 413,51 грн.

Отже судом середній заробіток за час затримки розраховано наступним чином: 87 638,95грн. 3/(роки за які нараховувалась грошове забезпечення)/12(кількість місяців за рік) = 2434,41 грн./ 413,51 грн. (середня заробітна плата з урахуванням двох останніх місяців роботи) = 5,88%(коефіцієнт від суми середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні).

Оскільки кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період, який просить позивач з 24.02.2022 року - 18.07.2022 року становить 97 днів, сума середнього заробітку за час затримки становить 40 110,47 грн. (97* 413,51).

Враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки становить 2358,49 грн. (40 110,47 грн. х 5,88%) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Щодо періоду обрахунку після 19.07.2022, а саме з 17.11.2023 до 16.05.2024.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX внесено зміни, у тому числі до статті 117 КЗпП України та викладено її у такій редакції: У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців..

Загальний розмір доплати позивачеві за індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, з урахуванням змін до ст.117 КЗпП України за період з 17.11.2023 року по 16.05.2024 року становить:

87 638,95 грн. (виплата компенсації грошового забезпечення) / 6 (за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців) = 14 606,49 грн. / 413,51 грн. (середня заробітна плата з урахуванням двох останніх місяців роботи) = 35,32% (коефіцієнт від суми середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні).

Оскільки кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2023 року по 16.05.2024 року становить 144 дні, сума середнього заробітку за час затримки становить 59 545,44 грн. (144 * 413,51 грн.).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильні розрахунки, з урахуванням не надання необхідної інформації відповідачем, з огляду на висновки Верховного Суду, які є обов`язковими до застосування, та визначив, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки становить 30 954,07 грн. (87 638,95 грн. х 35,32 %) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Відтак, загальний розмір нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні : за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року та з 17.11.2023 року по 16.05.2024 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100, складає 33 312,56 грн. (2358,49 грн + 30 954,07).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач хоча і не погоджується з проведеними судом розрахунками, проте своїх розрахунків на спростування висновків суду не наводить, до апеляційної скарги не надає розрахункових документів та довідок про грошове забезпечення позивача.

Щодо компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення.

Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані нормами Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 21.02.2011 № 159.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст. 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. З Закону № 2050-Ш).

Статтею 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Частиною 2 ст. 6 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що виплата компенсації здійснюється за рахунок власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-Ш дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11439/19.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ, Кабінет Міністрів України 21.02.2001 року прийняв постанову №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159), дія якого поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 року. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100 (абз. 1 пункту 4 Порядку).

Таким чином пункти 1, 2 Порядку №159 проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 17.11.2021 у справі № 460/4188/20, від 20.04.2022 року у справі № 461/1390/16-а.

Отже, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії), порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання) та затримка виплати доходів один і більше календарних місяців.

Враховуючи несвоєчасну виплату позивачу сум індексації грошового забезпечення, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення), у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення з 28.02.2018 по день фактичної виплати індексації.

Особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №240/11882/19 та Касаційного адміністративного суду від 21.03.2023 року у справі №620/7687/21.

У спірних правовідносинах наявне рішення суду від 26 вересня 2023 року у справі № 160/15464/23, яким встановлено порушення права позивача відповідачем щодо своєчасної виплати індексації грошового забезпечення за період з 28.02.2018 року. Відповідна виплата здійснена лише 17.05.2024 року. Отже, з 28.02.2018 року, з огляду на регулярний характер виплати грошового забезпечення, по 17.05.2024 року позивачу належить здійснити виплату відповідної компенсації.

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 28.02.2018 року по день фактичної виплати індексації 17.05.2024 року.

З урахуванням вище викладеного, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 160/16009/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак