Справа № 420/34386/24
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Харченко Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа державний реєстратор прав на нерухоме майно Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко Анатолій Анатолійович, про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Приморська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд скасувати рішення державного реєстратора Карпенка Анатолія Анатолійовича Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області № 66557101 від 24.02.2023 року про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідно до п. 2.8 Положення про районні адміністрації Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради №1328-VII від 07.12.2016р., районна адміністрація здійснює заходи щодо виявлення на території району фактів самовільного будівництва або реконструкції та вирішує питання щодо знесення самочинно побудованих об`єктів або приведення самочинно реконструйованих об`єктів у первинний стан. Позивач вважає, що ОСОБА_1 проведено реконструкцію № 10 в будинку АДРЕСА_2 з порушенням вимог чинного містобудівного законодавства України. Враховуючи, що державний реєстратор Карпенко Анатолій Анатолійович Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області здійснив реєстрацію речових прав на реконструйовану квартиру та декларація про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта відсутня, на думку позивача, наявні підстави для скасування рішення державного реєстратора Карпенка Анатолія Анатолійовича Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області № 66557101 від 24.02.2023 року про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 р. адміністративний позов залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, який було продовжено згідно ухвали суду від 05.12.2024р.

Ухвалою суду від 23.12.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №420/34386/24 за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа державний реєстратор прав на нерухоме майно Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко Анатолій Анатолійович, про скасування рішення.

Відповідач - ОСОБА_1 належним чином та своєчасно повідомлявся про встановлений ухвалою суду від 23.12.2024 року строк для подання відзиву на позовну заяву, проте наявна у матеріалах справи судова кореспонденція, яка надсилалась на адресу відповідача, повернулась до суду з відміткою органу поштового зв`язку в довідці про причини повернення/досилання «адресат відсутній за вказаною адресою».

Так, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ст.3 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п.1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За приписами ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п. 7 ч.1 ст.4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим засадам.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб`єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Однак, оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірного майна має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

Зокрема, предметом дослідження у даній справі є правомірність/ протиправність спірного рішення державного реєстратора Карпенка Анатолія Анатолійовича Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області № 66557101 від 24.02.2023 року про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №397709287 від 03.10.2024р., у Державному реєстрі речових прав наявний запис про реєстрацію права приватної власності за власником ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , країна громадянства Ізраїль) на об`єкт нерухомого майна: квартиру загальною площею 95,3 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 00. При цьому, підставою внесення запису вказано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64539232 від 18.08.2022р., прийняте приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Борисовою Ніною Вадимівною.

Позивач стверджує про те, що 24.02.2023р. державним реєстратором Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенком Анатолієм Анатолійовичем зареєстровано право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з тим, з огляду на вищенаведені обставини справи, дослідивши наявні у справі письмові докази,у контексті положень чинного процесуального законодавства, суд дійшов висновку, що даний спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, позаяк стосується суто права власності на об`єкт нерухомого майна (квартиру), належний фізичній особі Барел Рам, а відтак наявний приватно правовий спір (про право цивільне).

Відповідно до ч. 1 ст. 219 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження, а тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору. Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16.

Так, стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч. 4 ст. 11 ЦК України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставою виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Кодекс адміністративного судочинства України містить визначення терміну "публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з`ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Як вбачається із матеріалів справи, спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин. Прийняте оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації права власності іншої особи, а не позивача.

У розумінні п.8 ч.1 ст. 4 КАС України позивачем може бути суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Однією із категорій справ, в яких позивачем виступає суб`єкт владних повноважень, є справи за позовом суб`єкта владних повноважень до іншого суб`єкта владних повноважень. Пунктами 3, 5 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено два спеціальних види таких спорів:

1) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління компетенційні спори, під якими слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17 та постанова Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 826/6228/17);

2) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом. У цій категорії справ можливі три випадки (види): (1) прямо передбачено КАС України (ч. 5 ст. 46); (2) прямо передбачено спеціальним законом та (3) право, яке ґрунтується на загальних повноваження (компетенції).

За загальним правилом, суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (ч. 4 ст. 5 КАС України) та з метою реалізації покладених на них повноважень.

В окремих випадках, коли виникає необхідність у судовому захисті охоронюваного законом інтересу, суб`єкт владних повноважень звертається до адміністративного суду із позовом до іншого суб`єкта владних повноважень. Отже, суди мають застосовувати широкий підхід до визначення права суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду із позовом.

Стосовно судового захисту охоронюваного законом інтересу у п. 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

У підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 підкреслюється, що одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у законах України, згідно з п. 3.6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, означає правовий феномен, який, зокрема, виходить за межі змісту суб`єктивного права; має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом; регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга стаття 3 Конституції України); для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Суд акцентує увагу на визначеному позивачем колі учасників справи, зокрема, на тому, що позивачем не окреслено з посиланням на відповідні законодавчі приписи правові підстави звернення його, як суб`єкта владних повноважень - Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, до адміністративного суду з даними позовними вимогами, зокрема, до фізичної особи в порядку адміністративного судочинства.

Натомість посилання позивача на ст. 11 Європейської хартії місцевого самоврядування, п.п. 2.8, 2.13 Положення про районні адміністрації Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради №1328-VII від 07.12.2016р.), Порядок взаємодії виконавчих органів, комунальних підприємств, установ, закладів та організацій Одеської міської ради з питань пов`язаних із виявленням самочинного будівництва у місті Одесі та вжиттям заходів реагування, затверджений рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 135 від 29.03.2018р., не є такими, що обґрунтовують наявність у Приморської районної адміністрації Одеської міської ради повноважень на звернення до адміністративного суду з цим позовом, оскільки таких положень не містять.

Окрім того, позивачем не наведено належного обгрунтування, яке б свідчило про наявність у нього права на звернення саме до адміністративного суду з позовом до фізичної особи про скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

При цьому, суд зазначає, що посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, сформовані у постанові від10 квітня 2018 року у справа № 1519/2-787/11, є недоцільним, адже обставини вказаної та цієї справи, у жодному разі не є тотожними.

Предметом спору у межах даної справи є вимоги про скасування рішення про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу, тобто спір, пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права. Натомість, у справі № 1519/2-787/11 вирішувалось питання реалізації владних управлінських функцій стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Закріплене у вказаній нормі «право на суд» разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v.Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Крім того, Європейський суд з прав людини у п. 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі «Доббертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France, заява № 88/1991/340/413).

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 р. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…) 2. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За наведених обставин, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад учасників спору, суд дійшов висновку, що дана справа не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

За приписами ч. 1 ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Беручи до уваги викладене, суд роз`яснює позивачеві, що він вправі звернутися з позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п.10 ч.1 ст.4, ч.6 ст.7, п.4 ч.1 ст.238, ст.ст.241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження по справі № 420/34386/24 за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа державний реєстратор прав на нерухоме майно Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко Анатолій Анатолійович, про скасування рішення.

2. Роз`яснити позивачу щодо наявності права звернутися до місцевого загального суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст.256 КАС України.

Ухвала суду може бути оскаржена, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду у строки, визначені статтею 295 КАС України.

Ухвалу складено 28.04.2025 року, з урахуванням знаходження судді Харченко Ю.В. на лікарняному з 03.02.2025 р. по 21.02.2025 р. та з 26.02.2025 р. по 07.03.2025 р., а також у відпустці з 08.01.2025 р. по 24.01.2025 р., та з 14.04.2025 р. по 18.04.2025 р., включно.

Суддя Ю.В. Харченко

Закрити провадження по справі № 420/34386/24 за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа державний реєстратор прав на нерухоме майно Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенко Анатолій Анатолійович, про скасування рішення.

28.04.25.