Справа № 380/24375/24
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2025-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Хоми О.П., розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), Начальника інспекторів прикордонної служби 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенанта ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Ніц Анатолій Сергійович, звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), (далі відповідач-1, в/ч НОМЕР_1 ), Начальника інспекторів прикордонної служби 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенанта ОСОБА_2 (далі відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 22 жовтня 2024 року громадянину України ОСОБА_3 , прийняте начальником інспекторів прикордонної служби 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенантом ОСОБА_4 ;

- стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правничу допомогу у розмірі 80 000 грн та судові витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1 211 грн 20 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що мав намір перетнути державний кордон України і при цьому супроводжував свого батька ОСОБА_5 , який є особою з інвалідністю ІІ групи. Вважає, що надав оригінали усіх документів, які підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану і передбачені постановою КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 № 57.

Всупереч цьому, на думку позивача, 22.10.2024 відповідач-2 прийняв рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку ОСОБА_1 з мотивів відсутності документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови КМУ № 57. Звертає увагу, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач-2 не врахував, що батькові ОСОБА_1 було видано довідку № 118-07-03-01/160 від 23.03.2023 у зв`язку з відсутністю відповідних бланків посвідчень.

Повідомляє, що не погодившись із рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України від 22.10.2024, оскаржив таке 23.10.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що відповідач-1 за результатами розгляду скарги надав відповідь № 02.3/В-14828/16469 від 26.10.2024, в якій зазначив, що рішення про пропуск через державний кордон України приймається уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України безпосередньо під час перетину кордону, за наявності усіх необхідних документів.

Позивач не погоджується з результатами розгляду скарги, оскільки рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 22.10.2024 є невмотивованим його зміст не дозволяє визначити, яких саме документів не надав позивач в момент проходження прикордонного контролю та з яких підстав йому відмовлено у перетинанні державного кордону України. З наведених підстав позивач звернувся до суду з цим позовом, просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач-1 позову не визнав з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, суть яких полягає у тому, що надані позивачем 22.10.2024 документи не дали змоги уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України, прийняти рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України ОСОБА_1 .

Звертає увагу, що стаття 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначає, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Вказує, що умови перетину державного кордону, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, осіб з інвалідністю зазначені в абзаці 2 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 № 57. Згідно з абзацом 2 пунктом 2-1 вказаних Правил, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Звертає увагу, що позивач не надав пенсійного посвідчення, яке б підтверджувало відповідний статус особи, яку супроводжував ОСОБА_1 .

Вважає, що уповноважена особа Державної прикордонної служби України начальник інспекторів прикордонної служби 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенант ОСОБА_6 , приймаючи рішення від 22.10.2024 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 , діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач у відповіді на відзив заперечив аргументи відповідача-1, наведені у відзиві. Зазначає, що поза увагою відповідача-1 залишились ті обставини, що у зв`язку з відсутністю відповідних бланків посвідчень батькові ОСОБА_1 було видано довідку № 118-07-03-01/160 від 23.03.2023 про те, що він одержує державну соціальну допомогу особам, які не мають право на пенсію, та особам з інвалідністю 2 групи загального захворювання. Звертає увагу, що довідка видана уповноваженим органом, скріплена печатками, містить вказівку про те, що видана замість посвідчення. Вважає, що дійсність та справжність вищенаведеної довідки відповідачами як під час прийняття рішення, так і під час розгляду справи не спростовано. Окрім того, на думку позивача, відповідач-1 у відзиві наводить нові підстави для відмови в перетинанні державного кордону України, що не були наведені в рішенні від 22.10.2024.

Ухвалою судді від 06.12.2024 позовна заява, подана без додержання вимог, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), була залишена без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позовної заяви.

Вимоги ухвали позивачем виконано.

Ухвалою суду від 18.12.2024 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Відповідач-1 20.02.2025 (вх. № 14663) подав відзив на позовну заяву.

Позивач 25.02.2025 (вх. № 16096) подав відповідь на відзив.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення із номером для відстеження 328, ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі без виклику сторін від 18.12.2024 та позовну заяву з копіями доданих до неї документів не було вручено відповідачу-2 у зв`язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення.

Відповідачу-2 роз`яснено право подання відзиву на позов з посиланням на докази, якими такий обґрунтовується.

Відповідач-2 не скористалися правом на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до положень частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного суду України (далі КАС України) неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 11.11.2003 Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси.

Мати позивача, ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно 23.01.2020 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Батько позивача, ОСОБА_5 , згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 513839 від 27.09.2021 є особою з інвалідністю другої групи загального захворювання безстроково на підставі акта огляду МСЕК № 554.

Управління соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради 23.03.2023 видало ОСОБА_5 довідку № 18-07-03-01/160 про те, що він одержує державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю 2 групи загального захворювання на термін з 01.04.2021 і довічно у розмірі 2100,00 грн. Особовий рахунок № НОМЕР_4 . Копія довідки, що долучена до позовної заяви містить запис, що вона «дана замість посвідчення», посаду, підпис, ім`я та прізвище посадової особи, печатку, зі зворотного боку відмітки про пільги.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, 22.10.2024 ОСОБА_1 та його батько прибули до пункту пропуску через державний кордон України «Краківець» з метою його перетину та під час проходження прикордонного контролю надали, зокрема: паспорт громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон; свідоцтво про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 ; довідку про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ; свідоцтво про смерть ОСОБА_7 , що видане повторно серії НОМЕР_3 ; паспорт громадянина України ОСОБА_5 для виїзду за кордон; витяг з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_5 ; військово-обліковий документ із штриховим кодом про виключення ОСОБА_5 з військового обліку; довідку, видану ОСОБА_5 про те, що він одержує державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та особам з інвалідністю 2 групи загального захворювання № 18-07-03-01/160; довідку до акта огляду МСЕК серії ААВ № 513839.

Начальник інспекторів прикордонної служби 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенант ОСОБА_6 прийняв рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 з мотивів відсутності документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови КМУ № 57.

Рішення від 22.10.2024 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку ОСОБА_1 оскаржувалося в адміністративному порядку до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ). За результатами розгляду скарги від 23.10.2024, відповідач-1 надав відповідь № 02.3/В-14828/16469 від 26.10.2024.

Не погодившись з рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 від 22.10.2024, яке прийняте начальником інспекторів прикордонної служби 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенантом ОСОБА_4 , позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 33 Конституції України передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі Закон № 389-VIII) визначено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 6 Закону № 389-VIII в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються: вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

За приписами частини другої статті 9 Закону № 389-VIII Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Частинами першою, другою статті 20 Закону № 389-VIII передбачено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону. В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1); у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3).

Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, правовий режим воєнного стану діяв станом на 22.10.2024 (день прийняття оскаржуваного рішення) та діє по цей час.

Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що передбачене частиною першою статті 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути тимчасово обмежене в умовах воєнного стану, за умови, що в указі Президента України про введення воєнного стану таке конституційне право зазначено у вичерпному переліку конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, при цьому, особливий режим в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян встановлюються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, зокрема, статтею 33 Конституції України, тому з 24.02.2022 (дня введення в Україні воєнного стану) право кожного вільно залишати територію України, яке передбачене частиною першою статті 33 Конституції України, може бути тимчасово обмежене в умовах воєнного стану, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (далі Закон № 1710-VI, в редакції від 23.03.2023, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

За приписами частин першої-третьої, четвертої статті 6 Закону № 1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні. Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

За змістом частин першої-третьої статті 14 Закону № 1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт. Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону. Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.

Згідно із частинами першою, другою статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-ХІІ (далі Закон № 3857-ХІІ, в редакції від 01.01.2022, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3857-ХІІ право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли:

1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання;

5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;

9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

За змістом статті 8 Закону № 3857-ХІІ рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб з питань виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку.

Пунктом 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі Правила № 57, в редакції від 13.08.2024, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ці Правила визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.

Згідно із пунктом 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема: паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Верховний Суд у постановах від 17.08.2023 у справі № 380/7792/22, від 31.08.2023 у справі № 380/572/23, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3951/22, від 16.11.2023 у справі № 160/15200/22, від23.11.2023 у справі № 260/4613/22 та інших сформував правовий висновок, відповідно до якого той факт, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, не означає, що такі обмеження не можуть застосовуватися на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які є спеціальними для цього періоду.

Також Верховний Суд у постанові від 18.04.2024 у справі № 260/2850/22 наголосив, що приписи Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про прикордонний контроль», Правил № 57 ґрунтуються на тому, що право громадянина на перетин кордону має бути підтверджено певними документами, які дають уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби прийняти обґрунтоване рішення.

Відповідно до абзацу другого та четвертого пункту 2-1 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право:

особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність);

особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.

За змістом пункту 12 Правил № 57 для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.

Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. З метою перевірки паспортних та підтверджуючих документів уповноважені службові особи Держприкордонслужби безоплатно, зокрема шляхом електронної інформаційної взаємодії, у встановленому законодавством порядку одержують інформацію, у тому числі з інформаційних (автоматизованих), інформаційно-комунікаційних систем і довідкових систем, реєстрів і банків даних, держателем (адміністратором) яких є органи державної влади або органи місцевого самоврядування, зокрема інформацію з обмеженим доступом. Використання такої інформації здійснюється із дотриманням законодавства про захист персональних даних.

У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Суд встановив, що 22.10.2024 начальник інспекторів прикордонної служби 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенант ОСОБА_6 прийняв рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 з мотивів відсутності документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови КМУ № 57.

Позивач у позовній заяві наголошує, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач-2 не врахував, що батькові ОСОБА_1 було видано довідку № 118-07-03-01/160 від 23.03.2023 у зв`язку з відсутністю відповідних бланків посвідчень.

Пункт 2 Правил № 57 передбачає, у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

З аналізу абзацу другого пункту 2-1 Правил № 57 документами, що підтверджують інвалідність альтернативно є: 1) посвідчення, яке підтверджує відповідний статус; 2) пенсійне посвідчення; 3) посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності; 4) довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

ОСОБА_1 та його батько для перетинання державного кордону України та під час проходження прикордонного контролю надали, серед іншого, такі підтверджуючі документи: довідку, видану ОСОБА_5 про те, що він одержує державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та особам з інвалідністю 2 групи загального захворювання № 18-07-03-01/160 та довідку до акта огляду МСЕК серії ААВ № 513839.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 513839 від 27.09.2021 батько позивача, ОСОБА_5 , є особою з інвалідністю другої групи загального захворювання безстроково на підставі акта огляду МСЕК № 554.

На думку позивача, довідка № 18-07-03-01/160 є встановленою в абзаці другому пункту 2-1 Правил № 57 довідкою для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Суд дослідив копію довідки, яка була пред`явлена при перетинанні державного кордону і долучена до позовної заяви і з цього приводу зазначає таке.

Управління соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради 23.03.2023 видало ОСОБА_5 довідку № 18-07-03-01/160 про те, що він одержує державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю 2 групи загального захворювання на термін з 01.04.2021 і довічно у розмірі 2100,00 грн. Особовий рахунок № НОМЕР_4 . Копія довідки, що долучена до позовної заяви містить запис, що вона «дана замість посвідчення», посаду, підпис, ім`я та прізвище посадової особи, печатку, зі зворотного боку відмітки про пільги.

Наказом Міністерства соціальної політики України «Про затвердження форми та Порядку видачі довідки для отримання пільг інвалідами, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу» від 21.09.2015 № 946, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 05.10.2015 за № 1198/27643 затверджено форму довідки для отримання пільг інвалідами, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу.

Суд констатує, що зі змісту Порядку видачі довідки для отримання пільг інвалідами, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу така не видається у зв`язку з відсутністю відповідних бланків посвідчень.

Окрім того, як видно з наданої позивачем до суду копії довідки № 18-07-03-01/160, вона не відповідає затвердженій формі та змісту відповідно до Наказу Міністерства соціальної політики України «Про затвердження форми та Порядку видачі довідки для отримання пільг інвалідами, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу» від 21.09.2015 № 946, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 05.10.2015 за № 1198/27643, а складена в довільній формі.

За таких обставин, суд вважає, що станом на дату перетину державного кордону України та прийняття оскаржуваного рішення, за відсутності у позивача належним чином оформлених документів, відповідно до пункту 2-1 Правил № 57, у відповідача були наявні визначені чинним законодавством України підстави для прийняття рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 .

Аргументи позивача щодо того, що оскаржуване рішення не містить переліку документів, які повинен був подати позивач для перетину державного контролю в умовах воєнного стану, є безпідставними, оскільки затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 457 від 05.06.2023 формою рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України не передбачено зазначення таких даних.

Так, у рішенні наведено персональні дані позивача, його паспортний документ. Вказано правову підставу його прийняття, а саме: відсутність документів, які підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України № 57.

Такі ж висновки щодо обов`язкових реквізитів рішення про відмову у перетинанні державного кордону містяться у постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 380/18153/22.

Наявність такого недоліку, як відсутність вказівки, які документи, крім наданих, повинен був подати позивач для можливості перетину кордону, на думку суду, не є безумовною підставою для скасування спірного рішення, яке в цілому відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, та не впливає на його законність.

Крім того, суд зазначає, що спірне рішення від 22.10.2024 про відмову в перетинанні державного кордону України має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тобто є юридичним фактом, що відбувся в минулому та призвів до виникнення певних правових наслідків.

При цьому, за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України (при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України), оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2023 у справі № 160/14641/22, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22, від 23.05.2024 у справі № 380/16591/22.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що уповноважена особа Державної прикордонної служби України начальник інспекторів прикордонної служби 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенант ОСОБА_6 , приймаючи рішення від 22.10.2024 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 , діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач-1 вказаний обов`язок виконав.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд висновує про необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до положень статті 139 КАС України не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати, у тому числі витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), Начальника інспекторів прикордонної служби 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лейтенанта ОСОБА_2 (місце роботи: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. П. Хома