Справа № 380/16922/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/16922/24 пров. № А/857/23498/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Мартинюк В.Я.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просила: визнати протиправними дії щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування при її обчисленні щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а саме: щомісячної премії та надбавки за особливості проходження служби; зобов`язати здійснити перерахунок та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з включенням до грошового забезпечення, з якого проводить розрахунок, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а саме: щомісячної премії та надбавки за особливості проходження служби, з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Вказано позивачу протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху усунути зазначені в мотивувальній частині ухвали недоліки шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин пропуску та доказів, що підтверджують причини пропуску такого.

На виконання вимог ухвали судді про залишення позовної заяви без руху позивач 23 серпня 2024 року подав заяву про усунення недоліків, в якій зазначив, що перебіг строку звернення до суду, визначений ч. 2 ст.233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), розпочинається з дати настання факту вручення роботодавцем працівнику письмого повідомлення про розміри всіх сум, що належать при звільненні. Вказав, що виходячи з принципу належного врядування, особа, яка отримує грошове забезпечення, виходить з презумпції, що його розмір визначено відповідно до закону та при цьому немає причин сумніватися у добросовісності дій роботодавця. Зауважив, що встановлені процесуальні строки звернення до суду повинні застосовуватись з певною гнучкістю і без надмірного формалізму.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій повернуто позивачу.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин слід застосовувати процесуальний строк, передбачений ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України - тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Зміст наказу № 53 від 22 лютого 2024 року вказує на те, що відносини публічної служби у позивача припинились 22 лютого 2024 року. Крім того, згаданий наказ містить перелік нарахованих сум при звільненні. Відтак, суддя суду першої інстанції ввважав, що початок перебігу строку звернення до суду починається з 22 лютого 2024 року. Беручи до уваги викладені норми, а також встановлені обставини, суддя суду першої інстанції вважав, що позивачем в частині зазначених позовних вимог за вказаний період пропущено тримісячний строк звернення до суду. З урахуванням того, що судом не встановлено підстав для поновлення строку звернення до суду, то у відповідності до вимог п.9 ч.4 ст.169 КАС України, позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись з прийнятою ухвалою судді, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України вихідною датою для початку обрахунку тримісячного строку звернення до суду для спорів про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, є день вручення працівнику письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Вказує, що письмове повідомлення про суми грошового забезпечення, нараховані та виплачені їй при звільненні було надано 24 червня 2024 року, коли отримано довідку від 13 червня 2024 року № 1194/25/456/пс, тому строк звернення до суду не пропущено. Звертає увагу на те, що наказ від 22 лютого 2024 року № 53 не може вважатись письмовим повідомленням про суми, належні на дату виключення зі списків особового складу, оскільки в ньому не зазначені розміри належних їй виплат. Зауважує, що не мала можливості звернутись до суду із цим позовом до 24 червня 2024 року, у зв`язку із відсутністю в її розпорядженні доказів протиправної бездіяльності відповідача.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявнику) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 53 від 22 лютого 2024 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно із вказаним наказом, позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

24 червня 2024 року позивачем отримано довідку від 13 червня 2024 року № 1194/25/456/пс, з якої стало відомо, що відповідач здійснив розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування сум щомісячних додаткових видів грошового забещзпечення.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, оскільки її подано поза межами встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду без зазначення поважних причин його пропуску.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Втім, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (у редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 26 жовтня 2023 року у справі № 380/653/23, від 16 січня 2025 року у справі № 260/2631/21, зазначав, що спір щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці, а тому застосуванню до спірних правовідносин стосовно дотримання строків звернення до суду підлягають приписи частини другої статті 233 КЗпП України.

Суддя суду першої інстанції інстанції в оскарженій ухвалі застосував строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду та не оскаржується позивачем.

Водночас спірним у цій справі є питання початку обчислення цього строку.

У контексті зазначеного суд апеляційної інстанції зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У цій справі предметом спору є невиплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням при її обчисленні щомісячних додаткових видів грошового забезпеченя, а саме: щомісячної премії та надбавки за особливості проходження служби.

Згідно з положеннями частини другої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2025 року у справі 420/33039/24 констатував, що у випадку звільнення особи з військової служби та в разі невиплати йому частини грошового забезпечення, зокрема одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, на отримання якого він має право, закон пов`язує початок обчислення строку саме із датою одержання письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені йому при звільненні.

Із матеріалів справи слідує, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 53 від 22 лютого 2024 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно із вказаним наказом, позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у наказі № 53 від 22 лютого 2024 року вказано, які види грошового забезпечення мають бути виплачені позивачу при звільненні, зокрема, у ньому наявна інформація про виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні.

Саме з цим наказом суддя суду першої інстанції пов`язував початок обчислення тримісячного строку для звернення позивача до суду та, як наслідок, прийшов до висновку про те, що після ознайомлення з наказом № 53 від 22 лютого 2024 року позивач повинна була дізнатися про виплату їй одноразової грошової допомоги без урахування при її обчисленні щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками судді суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, чинне законодавство не містить затвердженої форми повідомлення про нараховані і виплачені працівнику суми при звільненні, водночас приписи статті 116 КЗпП України конкретизують, що в ньому повинно бути зазначено, а саме: окремо кожен вид виплати - основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні.

Отже, головним акцентом повідомлення про нараховані і виплачені суми при звільненні є розмір кожної виплати, як єдиний індикатор, що дозволяє визначити правильність виплачених сум, та, відповідно, наявність/відсутність порушеного права.

Вищевказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 квітня 2025 року у справі 420/33039/24

Як слідує зі змісту наказу № 53 від 22 лютого 2024 року, такий лише вказує на необхідність виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні і не містить інформації щодо кожного виду виплат позивача, як це вимагає стаття 116 КЗпП України.

Із вказаного неказу неможливо встановити, що позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні без урахування при її обчисленні щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а саме: щомісячної премії та надбавки за особливості проходження служби.

У зв`язку з цим наказ від № 53 від 22 лютого 2024 року не може вважатися письмовим повідомленням про суми, нараховані і виплачені позивачу при звільненні, з одержанням якого частина друга статті 233 КЗпП України пов`язує початок обрахунку тримісячного строку для звернення до суду.

Водночас матеріали справи містять доказ повідомлення позивача про нараховані і виплачені йому суми при звільненні - 24 червня 2024 року позивачем отримано довідку від 13 червня 2024 року № 1194/25/456/пс, з якої стало відомо, що відповідач здійснив розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування сум щомісячних додаткових видів грошового забещзпечення.

Викладене в сукупності дає підстави для висновку про суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про недотримання позивачем передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду з цим позовом та, як наслідок, повернення позову позивачу на підставі пункту 8 частини четвертої статті 169 КАС України.

Колегія суддів, здійснюючи аналіз ст. 233 КЗпП України, зазначає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, такий момент відраховується у спірних правовідносинах з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, а відтак ОСОБА_1 , отримавши 24 червня 2024 року довідку від 13 червня 2024 року № 1194/25/456/пс, звернулась до суду з позовом 26 липня 2024 року, тобто в межах строку, визначеного ст.233 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суддя суду першої інстанції при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду допустив неправильне застосування норм процесуального права, неправильно встановивши початок перебігу строку звернення до суду, у зв`язку із чим прийшов до помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування такої ухвали із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року про повернення позовної заяви у справі № 380/16922/24 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін