Справа № 240/10125/24
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 квітня 2025 року

м. Київ

справа №240/10125/24

адміністративне провадження № К/990/14071/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Загороднюка А.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзунза Юрій Романович, на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2020 по 18.04.2020 та період з 19.07.2022 по 27.04.2024 в сумі 509368,03 грн;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримки повного розрахунку при звільненні за період з 28.02.2020 по 18.04.2020 та період з 19.07.2022 по 27.04.2024 в сумі 509368,03 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06.09.2024, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025, позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзунза Ю.Р., через підсистему «Електронний Суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 02.04.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзунза Ю.Р., на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025 у справі № 240/10125/24 повернуто.

04.04.2025 до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзунза Ю.Р., на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025 у справі № 240/10125/24.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Загороднюка А.Г. (наказ від 08.04.2025 № 1014/0/6-25), питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по виходу судді з відпустки.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

За частиною першою статті 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 29.05.2024 провадження у цій справі здійснювалося за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Отже, посилання на відповідну підставу оскарження, визначену частиною четвертою статті 328 КАС України, має обов`язково наводитись у поєднанні із зазначенням та обґрунтуванням винятків, передбачених пунктами «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 цього Кодексу.

Скаржник на обґрунтування підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки незважаючи на сформовану Верховним Судом правову позицію щодо правильного застосування норм статті 117 КЗпП України у редакції чинній, як до так і після 19.07.2022, а також обставин які підлягають дослідженню та встановленню судами при прийнятті рішення, суди першої та апеляційної інстанцій при наданні додаткових пояснень, повністю ігнорують такі правові позиції Верховного Суду (постанови від 30.11.2023 у справі № 440/5543/22, від 29.01.2024 року у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 14.03.2024 у справі № 560/6960/23, від 10.04.2024 у справі № 360/380/23, від 25.04.2024 у справі № 440/8467/23, від 30.04.2024 у справі № 560/6962/23, від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23).

Поряд із цим, зазначення у касаційній скарзі доводів щодо обґрунтування підпунктів «а» «в» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

Так, приписами пунктів 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник вказує, що судами не враховані правові висновки щодо застосування норм статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції до та після 19.07.2022 року, які викладено у постановах Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 360/380/23.

Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Так, за обставинами цієї справи позмвач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2020 по 18.04.2020 та період з 19.07.2022 по 27.04.2024, однак суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що позивач звільнився 18.04.2020, тому позовні вимоги за період до 18.04.2020 задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції, зазначив, що позивач не змінював та не уточнював позовні вимоги, а в апеляційній скарзі хоча й вказував про необхідність стягнення середнього заробітку за період з 18.04.2020 по 18.07.2022, однак не зазначав про відповідну помилку в позовній заяві.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та вказав, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 28.02.2020 по 18.04.2020 та задовольнив аналогічні вимоги за період з 19.07.2022 по 27.04.2024 в межах суми середнього заробітку за шість місяців.

Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що суд першої інстанції фактично розглянув не заявлені позивачем позовні вимоги за період з 19.04.2020 по 18.07.2022, однак жодним чином не обґрунтував необхідності виходу за межі позовних вимог.

Також, суд апеляційної інстанції вказав, що право позивача на середній заробіток за період з 19.04.2020 по 18.07.2022 не заперечується, однак вимоги про стягнення таких сум з відповідача суд не може вирішити у рамках розгляду даної справи у межах позовних вимог.

У наведених скаржником справах позовні вимоги охоплювали період, як до 19.07.2022 (до набрання чиності Закону від 01.07.2022 № 2352-ІХ, яким внесено зміни, серед іншого, до статті 117 КЗпП) так і після цієї дати.

Натомість у цій справі [№240/10125/24] суд апеляційної інстанції установив, що позовні вимоги за період з 18.04.2022 по 18.07.2022 у позовній заяві не заявлено.

Отже, висновки Верховного Суду викладені у наведених скаржником справах щодо застосування статті 117 КЗпП у редакції до 19.07.2022, тобто за періоди, які позивачем не заявлялися у позовній заяві, не можуть слугувати прикладом неправильного застосування наведеної норми.

Водночас висновки судів за період з 19.07.2022 по 27.04.2024 відповідають тлумаченню статті 117 КЗпП у редакції Закону від 01.07.2022 № 2352-ІХ, наданому Верховним Судом, зокрема, у наведених скаржником у касаційній скарзі постановах.

Верховний Суд у постановах від 12.10.2023 у справі №499/895/19, від 22.12.2023 у справі № 640/38220/21, від 11.04.2024 у справі № 160/5820/23 та від 09.05.2024, №420/1491/23 зауважив, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Зокрема, цей Суд зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (див. mutatis mutandis, рішення від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, пункт 40).

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики скаржником обґрунтовувалося у взаємозв`язку із доводами щодо неврахування висновків Верховного Суду, оцінку яким Судом надано вище, то Суд доходить висновку, що і підстави касаційного оскарження за пунктам "а" та "в" частини п`ятої статті 328 КАС України також є необґрунтованими.

Інші доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення натомість в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а надалі саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.

З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, прийняті у справі, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів попередніх інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзунза Юрій Романович, на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько В.М. Соколов А.Г. Загороднюк