Справа № 240/5840/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Житомир справа № 240/5840/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач, Адміністрація) щодо звільнення з військової служби без проведення остаточного розрахунку, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 29 березня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в електронній формі за правилами спрощеного позовного провадження.

16 квітня 2024 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зауважує, що до спірних правовідносин слід застосовувати спеціальне військове законодавство, що регулює питання пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а не законодавство щодо трудових відносин за трудовим договором. Акцентує увагу, що у справі №240/33852/22 вже розглядалося питання нарахування та виплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 26 червня 2020 року по день фактичного розрахунку. Наголошує, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є повним правонаступником ІНФОРМАЦІЯ_2 , а позивачем пропущений строк звернення до суду з відповідними вимогами.

Ухвалами суду від 30 травня 2024 року витребувано у відповідача докази та зупинено провадження у справі до дати їх отримання.

15 жовтня 2024 року судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі з огляду на подання відповідачем витребуваних судом доказів.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду.

На виконання вимог ухвали суду, позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду у зв`язку з тим, що отримавши 22 лютого 2024 розрахункові документи та, відповідно, дізнавшись про те, що відповідачем виплачено заборгованість грошового забезпечення на виконання двох судових рішень у справах №240/857/21 та №240/33854/22, а не одного як зазначено у виписці по надходженням по кратці/рахунку АТ КБ ПРИВАТБАНК та самостійно не виконано обов`язок по нарахуванню йому відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, позивач без зволікань 23 березня 2024 звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року визнано причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду неповажними та продовжено позивачу строк для усунення визначених в ухвалі суду від 15 жовтня 2024 року недоліків на п`ять днів з дати отримання копії даної ухвали.

На виконання вимог ухвали суду, позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду. Зауважив, що предмет спору у справі №240/33854/22 потребує математичного розрахунку сум виплат за тривалий період, а тому позивачу необхідно було отримати розрахункові документи, щоб дізнатися чи відповідачем при виплаті заборгованості на виконання рішення від 21 серпня 2023 у справі №240/33854/22 одночасно не здійснено нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України. Отримавши 22 лютого 2024 року розрахункові документи, позивач дізнався, що відповідачем виплачено заборгованість грошового забезпечення на виконання двох судових рішень у справах №240/8578/21, №240/33854/22, а не одного як зазначено у виписці по надходженням по кратці/рахунку АТ КБ ПРИВАТБАНК та, відповідно, що відповідач самостійно не виконав обов`язок по нарахуванню відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, позивач без зволікань 23 березня 2024 року звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалами суду від 05 грудня 2024 року позовну заяву у частині вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо звільнення з військової служби без проведення остаточного розрахунку, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні, проведеного на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року у справі № 240/33854/22, залишено без розгляду, поновилено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із цим позовом в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо звільнення з військової служби без проведення остаточного розрахунку, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні, проведеного на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року у справі № 240/8578/21 та продовжено розгляд.

Також 05 грудня 2024 року судом постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до чинності рішенням Верховного Суду у справі №440/6856/22.

З огляду на те, що обставини, які зумовили зупинення провадження у справі, відпали 29 квітня 2025 року судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що позивач проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наказом голови Державної прикордонної служби України від 22 червня 2020 року №576-ОС позивача звільнено з військової служби в запас, а наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23 червня 2020 року №116-ОС виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 25 червня 2020 року.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року у справі №240/8578/21 зокрема, зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату надбавки за кваліфікацію з грудня 2011 року по листопад 2012 року за 1-й клас у розмірі 8 % посадового окладу, з грудня 2012 року по березень 2018 року за класну кваліфікацію «Майстер» у розмірі 11 % посадового окладу, визначеного у додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», винагороди за тривалість безперервної 25-ти річної військової служби у розмірі 2 посадових окладів та окладів за військовим званням та допомоги на оздоровлення за 2016 2017 роки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, з урахуванням виплачених сум.

14 лютого 2024 року Адміністрація перерахувала на картковий рахунок 108909,82 грн, з яких 516153,78 грн виплачені на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року у справі №240/8578/21, що підтверджується банківською випискою та розрахунковим листом за лютий 2024 року.

Уважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування й виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся з цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2011-ХІІ).

За приписами статті 1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 12 Закону України №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону України №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною 1 цієї правової норми встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ (далі Закон України №2352-ІХ) текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Як установлено судом, позивачу при звільненні та виключенні з 25 червня 2020 року зі списків особового складу відповідачем не було виплачено всіх сум грошового забезпечення. Належні позивачу суми було виплачено 14 лютого 2024 року.

Отже, у цих правовідносинах спірним періодом є 26 червня 2020 року по 13 лютого 2024 року.

Однак, період стягнення середнього заробітку з 19 липня 2022 року до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Саме тому, враховуючи постанову судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі №330/6856/22, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 26 червня 2020 року до 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року включно (у межах 6 місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України).

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).

Пунктом 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки, наданої відповідачем, грошове забезпечення позивача за останні два повних місяця роботи (квітень та травень 2020 року) складає 48481,5?0 грн, отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 794,77 грн (?41481,5?0 грн / 61 (кількість робочих днів)).

Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 743904,72? грн (794,77 * 936 кількість днів затримки розрахунку).

У свою чергу, судом ураховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 червня 2016 року у справі №6-113цс16).

Згідно вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цьому ж рішенні суд касаційної інстанції вказав, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 2015 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Разом з тим, суд звертає увагу, що фактично зміст частини 1 статті 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини 1 статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року.

Викладене, на переконання суду, не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону України № 2352-IX.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі №120/10686/22 та від 26 червня 2024 року у справі №520/9192/22.

За обставин цієї справи суд уважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Як установлено судом, позивач з 25 червня 2020 року виключений із списків особового складу частини.

При цьому, до суду за захистом свого права, що виступав предметом захисту у справі №240/8578/21 позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду 05 травня 2021 року, що підтверджується матеріалами такої справи, яка міститься в КП «ДСС».

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у період з моменту звільнення до 05 травня 2021 року між позивачем та відповідачем був відсутній спір щодо проведення повного розрахунку при звільненні. Такий виник тільки після звернення позивача до суду про проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період проходження служби в належному розмірі.

Ураховуючи висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зокрема, те, з чим пов`язана тривалість періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, суд зауважує, що така тривалість, а саме з 26 червня 2020 року по 04 травня 2021 року, обумовлена виключно бездіяльністю позивача, який не вчиняв активних дій для отримання відповідних недоплат.

Підсумовуючи наведене, суд уважає, що покладення на відповідача відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за відповідний час (з 26 червня 2020 року по 04 травня 2021 року, тобто за 312 днів) затримки у проведенні розрахунку, не відповідатиме принципу справедливості вирішення спору, закріпленому у частині 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2022 року у справі №380/693/20.

У цій справі недоплачена сума грошового забезпечення позивача становить 16153,78 гривень.

Обрахована судом відповідно до Порядку №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення, становить 496554,24? грн (795,76* 624? днів затримки розрахунку (936 312), яких 350930,16 грн за період з 05 травня 2021 року по 21 липня 2022 року та 145624,08 за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року.

Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 543936,06 ?гривень, що підтверджується архівною відомістю №522, з яких: виплачена сума 527782,28 гривень (97,04?%) та невиплачена сума 16153,78 гривень (2,96%).

Виходячи з принципу пропорційності, який згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, може бути застосований до правовідносин, що мали місце до 19 липня 2022 року, суд уважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 156011,61 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (2,96% від 350930,16 грн + 145624,08).

Зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач, зокрема, просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за 1327 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2020 року по 13 лютого 2024 року, обчислений шляхом множення середньоденного розміру його грошового забезпечення за останні два місяці служби на кількість днів затримки виплати грошового забезпечення.

Отже, підсумовуючи вище викладені висновки, з метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає порушеному праву та у спірних правовідносинах є достатнім і необхідним (ефективним), а саме шляхом визнання протиправною бездіяльності Адміністрації щодо не нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 травня 2021 року по 18 січня 2023 року включно в розмірі 156011 (ста п`ятдесяти шести тисяч одинадцяти) грн 61 коп.

Застереження відповідача про те, що він є неналежним відповідачем у справі суд до уваги не приймає, оскільки у справі №240/857/21 відповідачем виступала саме Адміністрація та згідно копії платіжної інструкції №472 від 13 лютого 2024 року платником зарахованих на картковий рахунок позивача коштів виступала також Адміністрація.

За відсутності документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 травня 2021 року по 18 січня 2023 року включно в розмірі 156011 (ста п`ятдесяти шести тисяч одинадцяти) грн 61 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

29.04.25