Справа № 520/21642/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 р. Справа № 520/21642/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 16.12.24 по справі № 520/21642/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просив суд:

1. Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області (, яке зареєстровано за адресою: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць 5), які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 24.07.2023 по 30.07.2024.

2. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області (), нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 24.07.2023 по 30.07.2024 в розмірі 788817,30 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що дії Головного управління Національної поліції в Харківській області, які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 24.07.2023 по 30.07.2024 є протиправними та такими, що порушують права позивача на грошове забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області, які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку, з 25.07.2023 за період 6 (шість) місяців.

Зобов`язано Головного управління Національної поліції в Харківській області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, з 25.07.2023 за період 6 (шість) місяців.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 48 коп.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що відповідно до довідки, виданої з урахуванням Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, наданої з УФЗБО ГУНП в Харківській області в травні 2024 року позивач отримав грошове забезпечення у сумі 26309,00 грн, та в червні 2024 року 26309,00 грн, а тому, середньоденна заробітна плата складає 862,59 грн.

Зазначає, що позивач був звільнений з поліції з 24.07.2023, що є останній робочим, а з урахуванням норм статті 116 КЗпП України початок перебігу строку затримки потрібно обраховувати з 25.07.2023, а кінцевим терміном є 24.01.2024, що складає 6 місяців, тобто 184 дні.

У цій справі загальний розмір виплачених позивачеві при звільненні виплат повинен був скласти 46 962,94 грн (26546,94 грн+20416,00 грн), а розмір виплачених на виконання рішення суду коштів 20416,00 грн, тобто 43,5 % від отриманих при звільненні сум (20416,00 грн * 100 % / 46962,94 грн). З 19.07.2022 вказаний строк обмежується у шість місяців, тобто у 184 дні, а тому приблизний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за вказаний період можна розраховувати наступним чином: 184 * 862,59 грн * 43,5 %, що дорівнює 69 041,70 грн. Однак, визначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 69 041,70 грн не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.

За обставин цієї справи, на думку відповідача, варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату остаточного розрахунку з позивачем розмір облікової ставки НБУ становив 13,0 % річних (станом на 30.07.2024).

Враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні був проведений 19.07.2024 у сумі 20416,00 грн, то розрахунок необхідно проводити наступним чином: 20416,00 грн *13,0 % дорівнює 2 654,08 грн, тобто 7,27 грн за день затримки розрахунку (2654,08/365). Враховуючи, що період затримки виплати цієї суми становив 184 дня, приблизний середній заробіток за затримку виплати цієї суми при звільненні становитиме 1 337,68 грн (7,27*184).

Отже, ГУНП в Харківській області вважає, що сума в 1 337,68 грн, з огляду на її розмір є розумною, справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, яка розрахована із урахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні по останній день порушення розрахунку з ним та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач - ОСОБА_1 , у період з 06.07.2019 по 24.07.2023 проходив службу в Національній поліції України на різних посадах.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області №322 о/с від 24.07.2023 року позивача, ОСОБА_1 було звільнено з органів Національної поліції України на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліції» «у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України».

Головним управлінням Національної поліції в Харківській області при звільненні позивача 24.07.2023 року не здійснено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2019 та 2020 роки (30 діб за кожен рік) невикористану частину відпустки за 2021 рік (15 діб основної та 01 доба додаткової), невикористану частину відпустки за 2022 рік (02 діб основної та 02 доби додатково), в загальній кількості всього 80 діб в розмірі 169637 грн. 60 коп., у зв`язку з чим позивач за захистом своїх прав звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 року по справі № 520/30927/23 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2019 та 2020 роки (30 діб за кожен рік), невикористану частину відпустки за 2021 рік (15 діб основної та 01 доба додаткової), невикористану частину відпустки за 2022 рік (02 діб основної та 02 доби додатково), в загальній кількості всього 80 діб.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2019 та 2020 роки (30 діб за кожен рік), невикористану частину відпустки за 2021 рік (15 діб основної та 01 доба додаткової відпускти), невикористану частину відпустки за 2022 рік (02 діб основної та 02 доби додаткової відпустки), в загальній кількості всього 80 діб.

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2024 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення ХОАС від 06.03.2024 залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

30 липня 2024 року Головним управлінням Національної поліції в Харківській області на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 по справі №520/30927/23, постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2024 по справі № 520/30927/23 нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію в розмірі 20059.76 грн.

Позивач, вбачаючи в невиплаті суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими в частині визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області, які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку, з 25.07.2023 за період 6 (шість) місяців та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області, нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, з 25.07.2023 за період 6 (шість) місяців.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що визначення суми середнього заробітку, належної до стягнення є дискреційними повноваженнями відповідача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 43 Конституції Українивстановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України (в редакції Законку України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Із матеріалів справи встановлено, що при звільненні позивача 24.07.2023 відповідачем не було виплачено у повному обсязі грошове забезпечення.

Спірна сума у розмірі 20059,76 грн фактично виплачена 30.07.2024.

Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача зі служби та дату проведення остаточного розрахунку, положення ст. 117 КЗпП України, затримка розрахунку при звільненні становить період з 25.07.2023 по 29.07.2024.

Так, чинна редакція ст. 117 КЗпП України передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

В даному випадку позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на отримання всіх належних до виплати сум просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах шести місяців у розмірі 788 817,30 грн.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, колегія суддів зазначає, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Головним управлінням Національної поліції в Харківській області допущено протиправні дії щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте, зобов`язуючи відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, судом не конкретизовано суму, яка підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що факт стягнення судом з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без визначення судом конкретної суми такої компенсації не захистить порушене право позивача ефективно.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне визначити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 п. 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно з довідкою про доходи № 898 від 30.08.2024, складеною Головним управлінням Національної поліції в Харківській області, загальна сума доходу позивача становить 52 618 грн (травень 2024 - 26309 грн, червень 2024 - 26309 грн), середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 862,59 грн (а.с. 75).

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за шість місяців складає 184 календарні дні.

Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 862,59 грн. х 184 = 158 716,56 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність застосування принципу співмірності до суми середнього заробітку за загальний період затримки розрахунку при звільненні із урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що приблизний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за вказаний період можна розраховувати наступним чином: 184 * 862,59 тгрн * 43,5 % дорівнює 69 041,70 грн. Однак, визначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 69 041,70 грн не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування. З урахуванням того, що остаточний розрахунок при звільненні був проведений 19.07.2024 у сумі 20416,00 грн, то розрахунок необхідно проводити наступним чином: 20416,00 грн *13,0 % дорівнює 2 654,08 грн, тобто 7,27 грн за день затримки розрахунку (2654,08/365). Враховуючи, що період затримки виплати цієї суми становив 184 дня, приблизний середній заробіток за затримку виплати цієї суми при звільненні становитиме 1 337,68 грн (7,27*184).

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Така позиція була обумовлена також тим, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Крім того, враховано, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Отже, саме з урахуванням того, що ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах підлягали застосуванню критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У той же час, із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності, та одночасно шляхом внесення змін до ст. 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями, усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку.

Таким чином, у спорах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить враховувати норми ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Аналогічні правові висновки сформовані Верховним Судом у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшовши висновку про право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, помилково не визначив розмір такого відшкодування, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, з 25.07.2023 за період 6 (шість) місяців, з ухваленням в цій частині постанови про стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 158 716 гривень 56 копійок.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 по справі № 520/21642/24 - скасувати в частині зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, з 25.07.2023 за період 6 (шість) місяців.

Ухвалити в цій частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 158 716 гривень 56 копійок.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 року у справі № 520/21642/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич