Справа № 140/1748/25
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року ЛуцькСправа № 140/1748/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Смокович В.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДПС у Волинській області №27-о від 20.01.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 », згідно з яким наказано припинити державну службу та звільнити 20.01.2025 ОСОБА_1 - завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції ГУ ДПС у Волинській області, з займаної посади, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС у Волинській області, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»; поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції ГУ ДПС у Волинській області; стягнути з ГУ ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з дня звільнення до моменту ухвалення судом рішення, який станом на день подачі позовної заяви становить 49 825,60 грн, стягнути з ГУ ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн, у якості відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ГУ ДПС у Волинській області №348 від 06.11.2024 було затверджено новий штатний розпис, який введено в дію наказом №350 від 08.11.2024, унаслідок прийняття якого відбулось скорочення чисельності та штату державних службовців, скорочення посад державної служби.

Зазначає, що 19.12.2024 вручено попередження про наступне звільнення та запропоновано посаду заступника начальника Володимирської державної податкової інспекції, займати яку ОСОБА_1 не погодилась, оскільки є одинокою матір`ю, яка сама виховує сина і не має можливості їздити за 70 кілометрів від попереднього місця робот щодня.

Наказом №27-о від 20.01.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 » наказано припинити державну службу та звільнити 20.01.2025 ОСОБА_1 - завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг ГУ ДПС у Волинській області, з займаної посади, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС у Волинській області, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Уважає, що під час його прийняття наказу ГУ ДПС у Волинській області не було дотримано вимог законодавства щодо рівності усіх працівників (недискримінаційна поведінка роботодавця), правил щодо визначення переважності при вирішенні питання залишення па посаді, а також аксіоми щодо обов`язкової пропозиції усіх вакантних посад особі, посада якої скорочується.

Після введення в дію штатного розпису, 08.11.2024 та у подальші декілька днів більшості працівників почали пропонувати вакантні посади та видавати накази про переведення на посади, вручати попередження про скорочення. Основні переведення працівників у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису відбулися 03.12.2024 без вручення попереджень про наступне звільнення та пропозицій всім працівникам, посади яких підлягали скороченню. Станом на 03.12.2024 кадрова робота по переведенню осіб, згідно з новим штатним розписом, була завершена.

На переконання позивача, скорочення чисельності Луцької ДПІ взагалі не проводилось, а її чисельність навіть збільшилось - з 8 до 15 штатних одиниць, що взагалі ставить під сумнів дії керівництва ГУ ДПС у Волинській області щодо законності виданого попередження та звільнення.

Додатково зазначає, що сектор з надання адміністративних та інших послуг Луцької ДПІ, який вона очолювала, було лише формально перейменовано на «Відділ надання адміністративних послуг, організації роботи та документообігу Луцької ДПІ» і чисельність його не зменшилась, а збільшилась. Функції сектору не змінились, були збережені та повністю перейшли до перейменованого структурного підрозділу. Тому ніяке звільнення у вказаних обставинах було неможливе, В першу чергу посада заступника начальника-начальника відділу надання адміністративних послуг, організації роботи та документообігу Луцької ДПІ повинна була бути запропонована для переведення.

Відтак, 19.12.2024 було вручено попередження про наступне звільнення та запропоновано лише одну з багатьох вакантних посад посаду заступника начальника Володимирської державної податкової інспекції займати яку позивач не погодилась, оскільки є одинокою матір`ю, яка самостійно виховує сина і не має можливості їздити за 70 кілометрів від попереднього місця роботи кожен день.

Вказує, що у відповідності до частини третьої статті 41 Закону України «Про державне службу» не допускається переведення в іншу місцевість державного службовця - вагітної жінки або особи, яка є єдиним опікуном дитини віком до 14 років, а також державного службовця, який у встановленому законодавством порядку визнаний особою з інвалідністю, не допускається таке переведення також у разі виникнення у державного службовий особливо важливих особистих або сімейних обставин. Переконана, що про наявність таких сімейних обставин підрозділ персоналу знав з її особової справи.

В останній день роботи, 20.01.2025, було запропоновано перелік вакантних посад - в основному на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної служби (на час відпустки для догляду за дитиною та відсутності з інших причин (мобілізація) або, знову ж, територіально розміщених не у місті Луцьку.

Для прикладу неможливість зайняти запропоновані посади - «заступник начальника управління-начальник відділу супроводження судових спорів та інформаційно-аналітичної роботи управління правового забезпечення» та «заступник начальника відділу правового супроводження діяльності та судових спорів із загальних питань управління правового забезпечення» без повної вищої освіти ступеня магістр/спеціаліст за спеціальністю «право»).

Однак, всі вакантні посади так і не були запропоновані, незважаючи на наявність вакантної посади - заступника начальника відділу обліку платників, об`єктів оподаткування та ведення реєстрів, функції якої позивач виконувала до звільнення з посади.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або. як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Зазначає, що станом на день скорочення посади, 08.11.2024, ОСОБА_1 не було запропоновано вакантних посад категорії «Б», хоча відповідач продовжив переведення і зайняття посад без визначення переважності залишення на роботі.

Щодо питання переважного права на залишення на роботі, переконана, що слід було врахувати наступне:

1. Більш високу кваліфікацію і продуктивність праці: має повну вищу освіту рівня спеціаліста за двома спеціальностями, вищу освіту рівня молодшого спеціаліста та сертифікат про вільне володіння державною мовою, а також в органі, який реалізує податкову політику, працюю з 1996 року, має понад 28 років безперервного стажу в територіальному органі ДПС у Волинській області, що свідчить про високу кваліфікацію. Крім того, за результатами оцінювання результатів виконання завдань державними службовцями ГУ ДПС у Волинській області, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В», за всі роки мала оцінку «відмінна», крім того за весь час роботи в органах податкової служби ОСОБА_1 ні разу не притягували до дисциплінарної відповідальності. Вказане свідчить про більш високу продуктивність праці в порівнянні з працівниками, які за результатами 2024 року та інших років мали «позитивну», а не «відмінну» оцінку або притягувались до дисциплінарної відповідальності.

2. Станом на момент попередження позивач - особа, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, яка є одинокою матір`ю, на її утриманні знаходиться єдиний член сім`ї - син, який навчається у вузі, є студентом вищого навчального закладу денної форми навчання на умовах контракту.

3. Має 14 заохочень, відомості про що внесено до трудової книжки.

4. Постійно підвищувала кваліфікацію, лише у 2024 році пройшла курси підвищення кваліфікації за різними програмами, здобувши понад 5 сертифікатів.

На підставі вищевикладеного позивач переконана, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам, які ставляться до нього частині другій Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), оскільки прийнятий необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), упереджено, без дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації та непропорційно, зокрема без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Окрім того звертає увагу, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Таким чином саме з дати звільнення позивача із займаної посади обраховується період часу вимушеного прогулу, який повинен завершуватися датою ухвалення судом рішення.

З наведених підстав позивач просить позов задовольнити (арк. спр. 1-19).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 81).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 витребувано у ОСОБА_1 інформацію щодо її працевлаштування після звільнення з ГУ ДПС у Волинській області та письмові докази: установу та дату прийняття на нову роботу (наказ, розпорядження, тощо) (арк. спр. 97).

У відзиві на позовну заяву від 13.03.2025 представник відповідача позовні вимоги не визнала, мотивуючи тим, що наказом Державної податкової служби України від 01.08.2024 №567 «Про внесення змін до наказу ДПС від 12.11.2020 №644» чисельність ГУ ДПС у Волинській області зменшено на 22 штатні одиниці, у зв`язку із чим було введено в дію 06.11.2024 затверджений перелік змін №4 до організаційної структури та введено в дію 08.11.2024 перелік змін №1 до штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Волинській області, згідно з якими відбулось скорочення чисельності та штату державних службовців, скорочення посад державної служби ГУ ДПС у Волинській області.

В результаті внесених змін, Луцьку ДПІ реорганізовано та посаду завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції, яку обіймала ОСОБА_1 , виведено зі штату. У зв`язку з чим, на підставі частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 19.12.2024 попереджена про скорочення чисельності та штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ГУ ДПС у Волинській області та наступне звільнення з посади, яку вона обіймала.

Звертає увагу, що у попередженні про наступне звільнення від 19.12.2024 було запропоновано позивачу посаду державної служби, з пропозицією якої вона не погодився. При цьому, позивачу було надано перелік посад, які пропонуються для працевлаштування ОСОБА_1 станом на 20.01.2025, серед яких були відповідні посади, що відносяться до категорії «Б», тобто рівнозначні, а також нижчі посади державної служби, за виключенням тих, на які вже було розпочато процес працевлаштування. ОСОБА_1 ознайомившись з переліком посад, з пропозиціями обійняти посади, що пропонуються для працевлаштування не погодилась.

Також уважає, що Закону України «Про державну службу» не встановлює обмеження щодо посад які мають бути запропоновані особі що звільняється, враховуючи запропоновану посаду в попередженні про наступне звільнення, слід дійти висновку, про дотримання податковим органом вищевказаних норм.

При цьому вказує, що факт розірвання шлюбу не доводить факт відсутності участі батька у вихованні та утриманні дітей та, відповідно, не підтверджує наявність у позивачки статусу «одинока мати», а тому гарантії, передбачені частиною третьою статті 184 КЗпП України на позивачку не поширюються.

Враховуючи наведене представник відповідача просить у задоволенні адміністративного позову відмовити (арк. спр. 99-104).

На адресу суду 24.03.2025 надійшли додаткові пояснення від представника позивача, у яких, посилаючись на практику Верховного Суду, уважає безпідставними посилання відповідача на важливість факту працевлаштування позивача після звільнення (арк. спр. 127-129).

У додаткових поясненнях від 26.03.2025 представник відповідача підтримала позицію, викладену у відзиві на позовну заяву та додала, що оскільки позивачка працевлаштована після оскаржуваного звільнення, такий час не може вважатися вимушеним прогулом, оскільки реалізовано право на роботу, виконуються трудові функції в іншому органі, та отримується відповідна заробітна плата, а також поширюються інші умови грошового, соціального та пенсійного забезпечення, передбачені законодавством. У зв`язку з цим стягнення середнього заробітку час, коли позивачка фактично працювала, не відповідає нормам чинного законодавства та актуальній судовій практиці (арк. спр. 140-141).

Крім того, представник ГУ ДПС у Волинській області просила у відзиві розглядати справу за участю представника відповідача.

Суд зауважує, учасники справи не зверталися із клопотаннями про розгляд справи в судовому засіданні, оформленими відповідно до вимог КАС України. Суд звертає увагу, що за змістом статті 162 КАС України у відзиві на позовну заяву відповідач викладає виключно заперечення проти позову, відзив не може містити будь-яких заяв чи клопотань, позаяк заяви та клопотання учасники справи подають окремо у письмовій формі із зазначенням підстав та з дотриманням інших вимог статті 167 КАС України. Відтак, заявлене у відзиві на позовну заяву клопотання про розгляд справи за участю представників відповідача не підлягало судом вирішенню по суті.

Одна варто також наголосити, що відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Згідно з приміткою до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, осіб, посади яких належать до посад державної служби категорії «А» або «Б».

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 6 Закону України «Про державну службу» до категорії «Б» належать посади керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, їх заступників, керівників територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, їх заступників.

Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, спір у цій справі виник у зв`язку з перебуванням позивача на посаді завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції ГУ ДПС у Волинській області.

Отже, ця справа є адміністративною справою щодо проходження публічної служби позивачем, посада якого входить до переліку осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у розумінні Закону України «Про запобігання корупції», а відтак не є малозначною.

Проте ця обставина автоматично не наділяє цю справу ознаками справи, що має виняткову складність і вимагає її розгляду із застосуванням особливостей загального позовного провадження.

Частинами другою-третьою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У свою чергу, частиною четвертою статті 257 КАС України передбачено вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а саме справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, за винятком справ, які обов`язково мають бути розглянуті в порядку загального позовного провадження.

Перелік справ, що не можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, визначено у частині четвертій статті 12 та частині четвертій статті 257 КАС України.

Суд зазначає, що справи пов`язані з проходженням публічної служби службовими особами, які, у розумінні Закону України «Про запобігання корупції», займають відповідальне або особливо відповідальне становище, до вказаного переліку не відносяться, а тому суд, беручи до уваги передбачені частиною третьою статті 257 КАС України чинники, може розглянути її як за правилами загального позовного провадження, так і за правилами спрощеного позовного провадження, якщо дійде такого висновку.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 520/5388/22.

Інших заяв по суті справи, передбачених КАС України до суду не надходило.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Як убачається із відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 20.03.1996 здійснювала професійну діяльність в податковому органі та з 09.08.2022 займала посаду завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції (арк. спр. 23-32).

На підставі переліку змін №4 до організаційної структури ГУ ДПС у Волинській області, затвердженого в. о. Голови Державної податкової служби від 05.11.2024, винесено наказ ГУ ДПС у Волинській області від 06.11.2024 №348, яким було введено в дію затверджений перелік змін №4 до організаційної структури (арк. спр. 46-47).

В. о. Голови Державної податкової служби від 08.11.2024 затверджено штат у кількості 534 штатних одиниць, відповідно до переліку №1 змін до штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Волинській області (арк. спр. 73-76).

Як убачається із попередження про наступне звільнення, позивача 19.12.2024 проінформовано, її його посада державної служби скорочується внаслідок зміни структури або штатного розпису ГУ ДПС у Волинській області та про наступне звільнення з посади, яку вона обіймає (арк. спр. 33).

Разом із попередженням про наступне звільнення 19.12.2024 ОСОБА_1 запропоновано зайняти посаду заступника начальника Володимирської державної податкової інспекції, із чим позивач не погодилась (арк. спр. 34).

Також 20.01.2025 позивачу надано перелік посад, які пропонуються для працевлаштування, із якими ОСОБА_1 ознайомилась, однак із запропонованими посадами не погодилась (арк. спр. 155-156).

Наказом в. о. начальника ГУ ДПС у Волинській області від 20.01.2025 №27-о «Про звільнення ОСОБА_1 », припинено державну службу та звільнено з 20.01.2025 ОСОБА_1 завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Волинській області, з займаної посади, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС у Волинській області, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (арк. спр. 44-45).

Позивач, уважаючи, наказ ГУ ДПС у Волинській області від 20.01.2025 №27-о протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернулася за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII).

Як встановлено частинами 1-3 статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Перелік підстав для припинення державної служби визначений статтею 83 Закону №889-VIII.

Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Загальний перелік підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначений статтею 87 Закону №889-VIII.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

З 06.03.2021 набрав чинності Закон України від 23.02.2021 № 1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», яким викладено в новій редакції частину третю статті 87 Закону №889-VIII.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин (попередження позивача про можливе наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією та звільнення позивача) врегульована положеннями Закону України Про державну службу. Водночас, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина третя стаття 5 Закону №889-VIII).

З оскаржуваного наказу убачається, що під час його винесення відповідач керувався пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Частинами другою та третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації).

Аналізуючи вищенаведені норми трудового законодавства, слід дійти висновку про те, що звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

Виходячи з нормативного тлумачення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

У постановах від 05.04.2023 у справі № 640/12871/21 та від 12.04.2023 у справі №340/1791/22, від 21.12.2023 у справі №140/8173/22, від 30.01.2025 у справі № 340/1765/23 Верховний Суд дійшов висновку про те, що у випадку звільнення державного службовця в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частина третя статті 36 КЗпП України). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції ГУ ДПС у Волинській області на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII внаслідок зміни організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС у Волинській області.

Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 у справі №820/4077/17 дійшов висновку, що у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Зміна найменування бюджетної установи, її структури та штатного розпису є її реорганізацією. В юридичній практиці така форма реорганізації називається перетворенням.

При цьому, переведення працівників з однієї посади на іншу чи з одного структурного підрозділу до іншого здійснюється у разі, якщо діяльність бюджетної установи не припиняється, але змінюються її повноваження, структура чи штатний розпис, тобто проводяться організаційно-штатні заходи, реорганізація.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, згідно штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Волинській області від 23.07.2024, затверджено штат у кількості 556 штатних одиниць та переліком №1 змін до штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Волинській області від 08.11.2024 затверджений штат у кількості 534 штатних одиниці (арк. спр. 73-76), тобто менше на 22 штатних одиниці.

В результаті змін, Луцьку державну податкову інспекцію реорганізовано та посаду завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції ГУ ДПС у Волинській області, яку обіймала позивач, виведено зі штату.

Під час здійснення реорганізаційних змін у Луцькій державної податкової інспекції ГУ ДПС у Волинській області утворено відділ надання адміністративних послуг, організації роботи та документообігу зі штатною чисельністю 4 одиниці та відділ обліку платників, об`єктів оподаткування та ведення реєстрів зі штатною чисельністю 5 одиниць.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 16.05.2018 у справі №807/2384/15, від 13.10.2021 у справі №360/2308/20, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Одночасно з цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №807/3588/14, від 27.05.2020 у справі №813/1715/16 та інших.

Суд звертає увагу на те, що у попередженні про наступне звільнення від 19.12.2024 позивачу запропоновано лише одну вакантну посаду заступника начальника Володимирської державної податкової інспекції (арк. спр. 34).

При цьому, станом на час попередження 19.12.2024 про наступне звільнення позивача з посади в апараті ГУ ДПС у Волинській області були вакантними наступні посади державної служби категорії «Б»: заступник начальника управління - начальник відділу організації та планування роботи, моніторингу та контролю управління організації роботи; начальник відділу податків і зборів з юридичних осіб інших галузей управління оподаткування юридичних осіб; начальник відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузях будівництва та професійно-наукової діяльності управління оподаткування юридичних осіб; заступник начальника відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузях будівництва та професійно-наукової діяльності управління оподаткування юридичних осіб; начальник відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузі надання інших видів послуг управління оподаткування юридичних осіб; заступник начальника управління - начальник відділу правового супроводження діяльності та судових спорів із загальних питань управління правового забезпечення; заступник начальника управління - начальник відділу супроводження судових спорів та інформаційно-аналітичної роботи управління правового забезпечення; заступник начальника відділу супроводження судових спорів та інформаційно-аналітичної роботи управління правового забезпечення; начальник відділу позапланових перевірок ризикових платників, аналізу податкової інформації управління податкового аудиту; начальник відділу перевірок фінансових операцій управління податкового аудиту; начальник відділу персоналу; начальник відділу ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, розгляду звернень державних органів, податкових сервісів, організації роботи ЦОП та надання адміністративних послуг управління податкових сервісів; начальник відділу матеріально-технічного забезпечення управління інфраструктури та господарського забезпечення; заступник начальника управління начальник відділу експлуатації майна управління інфраструктури та господарського забезпечення; заступник начальника відділу прогнозу, аналізу та звітності, моніторингу операцій та ризиків управління з питань виявлення за опрацювання податкових ризиків; начальник відділу реєстрації користувачів; заступник начальника відділу трансфертного ціноутворення; начальник Ковельського відділу податків і зборів з фізичних осіб та проведення камеральних перевірок управління оподаткування фізичних осіб; заступник начальника Володимирської державної податкової інспекції; заступник начальника відділу обліку платників, об`єктів оподаткування та ведення реєстрів Луцької державної податкової інспекції; завідувач Ківерцівського сектору обслуговування платників Луцької державної податкової інспекції (арк. спр. 111-112).

Вказане свідчить про те, що ГУ ДПС у Волинській області не виконало покладений на нього законом обов`язок одночасно з попередженням про звільнення запропонувати позивачу інші наявні рівнозначні посади державної служби категорії «Б», які позивач могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

До того ж суд враховує, що ОСОБА_1 17.01.2025 звернулась до в. о. начальника ГУ ДПС у Волинській області із заявою, у якій повідомлялось про наявність вакантної посади заступник начальника відділу обліку платників, об`єктів оподаткування та ведення реєстрів Луцької державної податкової інспекції, яка територіально розміщена в місті Луцьк та яка нікому не була запропонована. Тобто позивач, фактично, виявила бажання щодо її переводу на зазначену посаду. Небажання переходу на посаду заступника начальника Володимирської державної податкової інспекції пояснила її розміщенням за 70 км від місця проживання позивачам (арк. спр. 35-36).

Суд зазначає, що одинока мати - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, що підтверджується випискою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька малюка відповідно до абзацу 1 частини першої статті 135 Сімейного кодексу; документом про народження дитини, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (для дітей, народжених за межами України), вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама, що підтверджується рішенням суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішенням органів опіки та піклування або суду щодо участі батька (матері) у вихованні дитини.

При цьому, жодного з перелічених доказів про підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини, позивачем не було надано суду.

Матеріалами по даній справі лише підтверджено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.06.2012 у справі №0308/3874/12, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 15.01.1993 відділом ЗАГСу Луцького міськвиконкому (актовий запис №17) розірвано (арк. спр. 42-43).

В той же час в свідоцтві про народження сина ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 наявний запис про батька ОСОБА_2 (арк. спр. 37).

Відтак, для набуття статусу «одинока матір» необхідні два факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дітей самою матір`ю, тобто без участі іншого з подружжя у житті дітей. При цьому, факт розірвання шлюбу не доводить факт відсутності участі батька у вихованні та утриманні дітей та, відповідно, не підтверджує наявність у позивачки статусу «одинока мати».

На підставі викладеного, суд погоджується із посилання представника відповідача, що ОСОБА_1 не є одинокою матір`ю, отже приписи статті 184 КЗпП України на неї не розповсюджуються.

Однак суд зауважує, що позивачем термін «одинока матір» вживався не в контексті застосування приписів статті 184 КЗпП України, а щодо виникнення особливо важливих особистих або сімейних обставин (частина третя статті 41 Закону №889-VIII).

Відтак, вказаною нормою Закону №889-VIII передбачено, що не допускається переведення в іншу місцевість державного службовця - вагітної жінки або особи, яка є єдиним опікуном дитини віком до 14 років, а також державного службовця, який у встановленому законодавством порядку визнаний особою з інвалідністю. Не допускається таке переведення також у разі виникнення у державного службовця особливо важливих особистих або сімейних обставин.

Про наявність таких обставин було повідомлено в. о. начальника ГУ ДПС у Волинській області заявою від 17.01.2025 із зазначенням про наявність сина, який є студентом вищого навчального закладу денної форми навчання на умовах контракту та відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3, батьки зобов`язані утримувати дітей, які продовжують навчатись, до 23 років (арк. спр. 35-36).

Після вказаної заяви, 20.01.2025 (у день звільнення позивача) ГУ ДПС у Волинській області надано перелік посад, які пропонуються для працевлаштування ОСОБА_1 , серед яких: головний державний інспектор відділу аналітичної роботи управління оподаткування юридичних осіб; головний державний інспектор відділу аналітичної роботи управління оподаткування юридичних осіб (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державши служби); головний державний інспектор відділу податків і зборів юридичних осіб у галузі торгівлі управління оподаткування юридичних осіб (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузі торгівлі управління оподаткування юридичних осіб (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузях сільського господарства та транспорту управління оподаткування юридичних осіб (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузі надання інших видів послу і управління оподаткування юридичних осіб (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); заступник начальника відділу правового супроводження діяльності та судових спорів із загальних питань управління правового забезпечення; заступник начальника управління - начальник відділу супроводження судових спорів та інформаційно-аналітичної роботи управління правового забезпечення; головний державний інспектор відділу планових перевірок управління податкового аудиту; головний державний інспектор відділу планових перевірок управління податкового аудиту; головний державний інспектор відділу планових перевірок управління податкового аудиту; головний державний інспектор відділу планових перевірок управління податкового аудиту (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу планових перевірок управління податкового аудиту (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу планових перевірок управління податковою аудиту (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу позапланових перевірок ризикових платників, аналізу податкової інформації управління податкового аудиту; головний державний інспектор відділу позапланових перевірок ризикових платників, аналізу податкової інформації управління податкового аудиту; головний державний інспектор відділу перевірок з питань відшкодування ПДВ управління податкового аудиту; головний державний інспектор відділу перевірок з питань відшкодування ПДВ управління податкового аудиту (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту; головний державний інспектор відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту; головний державний інспектор відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту; головний державний інспектор відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах управління контролю за підакцизними товарами; головний державний інспектор відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за підакцизними товарами (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу персоналу (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу роботи з ризиками управління з питані, виявлення та опрацювання податкових ризиків (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу трансфертного ціноутворення (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); заступник начальника відділу планових та позапланових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); головний державний інспектор відділу планових та позапланових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб; головний державний інспектор відділу планових та позапланових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця); начальник Ковельського відділу податків і зборів з фізичних осіб та проведення камеральних перевірок управління оподаткування фізичних осіб; головний державний інспектор Луцького відділу податків і зборів з фізичних осіб та проведення камеральних перевірок управління оподаткування фізичних осіб (на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної службовця) та заступник начальника Володимирської державної податкової інспекції.

З наведеною пропозицією обійняти посади, що пропонується для працевлаштування, ОСОБА_1 не погодилась (арк. спр. 155-156).

Як встановлено судом та видно з пропозицій відповідача щодо обійнята посади, позивачу було запропоновано ряд посад на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної служби.

З цього приводу суд вважає за необхідне зауважити, що в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/20961/17 викладено висновок, що якщо працівник відсутній у зв`язку із хворобою, відрядженням, відпусткою посада, яку він займає, не є вакантною.

Тому така посада, на переконання суду, не може пропонуватися на виконання положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 755/14564/18 та від 17.05.2022 в справі № 488/2444/21.

Суд зауважує, що окрім запропонованих, станом на 20.01.2025 були вакантними наступні посади державної служби категорії «Б»: заступник начальника управління - начальник відділу організації та планування роботи, моніторингу та контролю управління організації роботи; начальник відділу податків і зборів з юридичних осіб інших галузей управління оподаткування юридичних осіб; начальник відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузях будівництва та професійно-наукової діяльності управління оподаткування юридичних осіб; заступник начальника відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузях будівництва та професійно-наукової діяльності управління оподаткування юридичних осіб; начальник відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузі надання інших видів послуг управління оподаткування юридичних осіб; заступник начальника управління - начальник відділу супроводження судових спорів та інформаційно-аналітичної роботи управління правового забезпечення; начальник відділу позапланових перевірок ризикових платників, аналізу податкової інформації управління податкового аудиту; начальник відділу перевірок фінансових операцій управління податкового аудиту; начальник відділу персоналу; начальник відділу ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, розгляду звернень державних органів, податкових сервісів, організації роботи ЦОП та надання адміністративних послуг управління податкових сервісів; начальник відділу матеріально-технічного забезпечення управління інфраструктури та господарського забезпечення; заступник начальника управління начальник відділу експлуатації майна управління інфраструктури та господарського забезпечення; заступник начальника відділу прогнозу, аналізу та звітності, моніторингу операцій та ризиків управління з питань виявлення за опрацювання податкових ризиків; начальник відділу реєстрації користувачів; заступник начальника відділу трансфертного ціноутворення; заступник начальника відділу обліку платників, об`єктів оподаткування та ведення реєстрів Луцької державної податкової інспекції (арк. спр. 111-112).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, Верховний Суд звертав увагу на обов`язок суду з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (постанови від 09.04.2020 у справі №182/1670/18, від 01.04.2020 у справі № 683/1084/17 та інші).

Тож у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України.

У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади.

Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Тобто у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14.02.2018 та від 08.07.2020 у справі 2а-9821/11/2670, від 11.07.2018 у справі №816/1232/17, від 15.05.2020 у справі №П/811/2408/15, від 09.07.2020 у справі № 809/2894/13-a та інших.

Відповідач не надав доказів того, що під час звільнення позивача проводився аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися працювати і тих, які підлягали звільненню.

Наведене також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладену у постанові від 31.03.2025 у справі №360/48/23.

Враховуючи наведене відповідач так і не зміг пояснити причини, по якій позивачу не було запропоновано посаду, яку вона, відповідно до поданої 17.01.2025 заяви, бажала займати, а саме - заступник начальника відділу обліку платників, об`єктів оподаткування та ведення реєстрів Луцької державної податкової інспекції.

Встановлені судом обставини свідчать, що відповідач при звільненні позивача діяв необ`єктивно, упереджено, нерозсудливо, не дотримався порядку звільнення працівників, передбаченого Законом №889-VIII та КЗпП України, що призвело до порушення трудових прав та гарантій позивача, а відтак оскаржуваний наказ №27-о від 20.01.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, ОСОБА_1 слід поновити на посаді з якої його звільнено, а саме: завідувач сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Волинській області з 21.01.2025.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці за правилами», передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом 3 пункту 1 розділу І Порядку №100, він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до абзаців першого, третього пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Згідно з довідкою про доходи ГУ ДПС у Волинській області від 28.02.2025 №72/К/03-20-10-02-11 (арк. спр. 108) сума нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 для визначення середньої заробітної плати у листопаді 2024 року складає 45 900,00 грн, а у грудні 2024 року 49 995,69 грн. Таким чином, розмір заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, за листопад-грудень 2024 року становить 95 895,69 грн. При цьому, кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів у листопаді 2024 року складала 21 днів, у грудні 2024 року 22 дні, всього 43 робочих дня. А тому, середньоденна заробітна плата становить 2 230,13 грн (95 895,69 грн / 43 робочих дня = 2 230,13 грн).

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Позивач була звільнена 20.01.2025, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.01.2025 (наступний день після звільнення) по 11.04.2025 (до дня ухвалення рішення у справі) становить 69 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 153 878,97 грн (2 230,13 грн х 69 робочих днів).

Отже, на користь позивача належить стягнути 153 878,97 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд зауважує, що у пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням вищенаведених положень рішення суду підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 47 947,85 грн.

Щодо твердження відповідача, що позивач після звільнення працював, отримувала заробітну плату, а відтак в останньої не було вимушеного прогулу у зазначені періоди, суд зазначає, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата незаконно звільненому працівнику, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 сформувала висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Указана норма права, окрім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Також у постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що за змістом частини другої статті 235 КЗпП України при поновленні на роботі виплата працівнику середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Ураховуючи викладене, суд констатує, що стаття 235 КЗпП України, яка гарантує отримання незаконно звільненим працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не передбачає підстав, на основі яких сума цього заробітку може бути зменшена, зокрема й у випадку працевлаштування звільненого працівника в період вимушеного прогулу на іншу роботу та отримання ним доходів.

Тому доводи відповідача стосовно того, що працевлаштування позивача та отримання нею заробітної плати, як підстави для зменшення суми середнього заробітку, могли б бути слушними за іншого законодавчого регулювання, яке передбачало б таку умову/підставу для зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Водночас відповідач не зазначив норму права, яка передбачає зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму доходів, отриманих позивачем протягом такого періоду з інших джерел.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2025 у справі №640/7457/20.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинам справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Крім того, статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Позивач в обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вони спричинені незаконним звільненням з посади, стражданням ділової репутації, фінансовим утрудненням та перебуванні у постійному нервовому та стресовому стані.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Єдиним доказом на підтвердження моральних страждань позивачем надано консультативний висновок спеціаліста від 20.01.2025, у якому зазначено дату консультації: 17.01.2024 та діагностовано: R00.0 Тахікардія, неуточнена, G44.2 Головний біль, пов`язаний з перенапруженням.

Разом з тим суд зазначає, що у наданому висновку відсутній встановлений причинно-наслідковий зв`язок між заподіяною шкодою (звільненням) та протиправними діями відповідача, що унеможливлює безпосереднє пов`язання вказаного діагнозу виключно із фактом звільнення позивача.

Також суд не може погодитись із утрудненням фінансового стану, оскільки наказом ГУ ДПС у Волинській області №27-о від 20.01.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 » передбачено проведення повного розрахунку та виплати із ОСОБА_1 , а саме у розмірі 184 381,05 грн, що підтверджується повідомленням про нараховані суми, належні працівникові при звільненні (арк. спр. 137).

До того ж судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, що відповідно до Розпорядження Волинської обласної військової адміністрації від 22.01.2025 №4-ос, ОСОБА_1 з 23.01.2025 призначено на посаду головного спеціаліста відділу проходження державної служби управління персоналом апарату Волинської обласної адміністрації, що в свою чергу свідчить про те, що ділова репутація позивача шкоди не зазнала як і її фінансовий стан.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2025 у справі №9901/54/19 зауважила, що саме лише визнання Спірного рішення протиправним і його скасування не є безумовним підтвердженням наявності обставин, які в силу статті 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, та не звільняє позивачку від обов`язку доказування обставин і фактів, якими обґрунтовується позов у цій частині вимог.

На думку суду доводи ОСОБА_1 є недостатніми та недоведеними, а відтак відсутні правові підстави для стягнення з ГУ ДПС у Волинській області моральної шкоди в сумі 25 000,00 грн .

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Щодо відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн (тридцять тисяч гривень 00 копійок) суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження обумовленої суми гонорару на правову допомогу адвоката представником позивача надано виключно ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АС №1125262 від 19.02.2025 (арк. спр. 79).

Разом з цим, представником позивача не надано договору та інших документів, які б свідчили про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Так, відповідно до статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно із його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п. 268).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність представником позивача витрат, які він просить стягнути, оскільки останнім не надано доказів фактичного понесення таких витрат.

Враховуючи наведене, суд відмовляє в стягненні витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, Закону України «Про державну службу», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи 44106679) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Волинській області від 20 січня 2025 року №27-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Волинській області з 21 січня 2025 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 153 878,97 грн (сто п`ятдесят три тисячі вісімсот сімдесят вісім гривень 97 копійок).

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з надання адміністративних та інших послуг Луцької державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Волинській області та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 47 947,85 грн (сорока семи тисяч дев`ятсот сорока семи гривень 85 копійок) підлягає до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович