Справа № 442/2924/25
Суддя: Курус Р. І.
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №442/2924/25
Провадження №2-а/442/34/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі - головуючої - судді Курус Р.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні суду, за відсутності сторін, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

в с т а н о в и в:

17.04.2025 позивач звернувся до суду з позовною заявою про скасування постанови від 10.07.2024 року б/н про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення. Також просить закрити провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КпАП України.

Позов обґрунтовує тим, що 10 квітня 2025 постановою б/н ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 притягнув його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та наклав адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн. В описовій частині постанови зазначено, що ОСОБА_1 , являючись військовозобов`язаним, під час дії в Україні особливого періоду, порушив вимоги законодавства про мобілізацію, визначені ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та п. 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під ас мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024, а саме не з`явився на виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 о 9.00 год. 22.01.2025 по повістці №1767661, надісланій йому засобами поштового зв`язку за адресою АДРЕСА_1 .

Звертає увагу, що він ніколи не проживав за адресою АДРЕСА_1 , куди йому направлялась повістка. Як в паспорті, так і у його військово-облікових документах, адреса його місця проживання значиться АДРЕСА_2 , про що також зазначено і в оскаржуваній постанові.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.04.2025 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву до 28.04.2025, а.с. 8.

Зазначену ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву відповідачем, зокрема, отримано в системі "Електронний суд" 18.04.2025, що стверджується довідкою про доставку електронного документу, а також вручено наручно 25.04.2025, а.с. 10, 11.

Відзив відповідачем станом на час розгляду справи подано не було. Строк на його подання сплив.

При таких обставинах, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними письмовими доказами.

Відповідно до п.п. 1, 3, 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Нормами КУпАП регламентовано, що відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Як визначено ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ст. 283 КпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до положень КУпАП вищевказані обставини встановлюються на підставі доказів.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України "Про оборону України", цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію передбачена у ст. 210-1 КУпАП.

Як встановлено судом, постановою б/ від 10.04.2025, ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн. за те, що ОСОБА_1 , являючись військовозобов`язаним, під час дії в Україні особливого періоду, порушив вимоги законодавства про мобілізацію, визначені ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та п. 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під ас мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024, а саме: не з`явився на виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 о 9.00 год. 22.01.2025 по повістці №1767661, надісланій йому засобами поштового зв`язку за адресою АДРЕСА_1 .

За загальним правилом частини 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У даному ж випадку спеціальною є інша правова норма частина 2 ст. 77 КАС України, а тому саме вона підлягає застосуванню. Нею визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Ця норма права по своїй юридичній природі повністю кореспондується та доповнює загальний принцип, визначений статтею 63 Конституції України, котрий декларує відсутність обов`язку в особи доводити свою невинуватість у правопорушенні та стверджує про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Цим принципом повинен керуватись працівник ІНФОРМАЦІЯ_3 , коли розглядає справу про адміністративне правопорушення за результатами, якої приходить до переконання про винуватість особи.

На думку суду, цілком логічно та ґрунтується на нормах права, те, що у випадку якщо рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 буде оскаржено, то обов`язок довести його правомірність лежить саме на останньому, оскільки в протилежному випадку на особу котру визнано винним у вчиненні правопорушення фактично буде покладено обов`язок доводи свою невинуватість, що суперечить вказаній вище статті Конституції України.

Однак, жодного доказу на підтвердження порушення позивачем ОСОБА_1 вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» за обставин, що викладених в оскаржуваній постанові представником відповідача до суду не надано. Водночас в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази, зокрема, які свідчили б про вчинення адміністративного правопорушення.

Суд вважає, що позивач 21.01.2025 не з`явився в ІНФОРМАЦІЯ_4 з поважної причини, оскільки не отримав повістки, яка йому була надіслана засобами поштового зв`язку за адресою, за якою позивач не проживає АДРЕСА_1

При цьому, суд враховує, що зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_2 , про що зазначено у вступній та описовій частинах оскаржуваної постанови. Разом з тим, така ж адреса значиться і в даних ЄДРВ АІТС "Оберіг", про що також вказано в описовій частині постанови.

За таких обставин, надіславши позивачу повістку про виклик на адресу, за якою він не проживає, суд погоджується з доводами позивача про те, що він не знав і не міг знати про дату виклику до РТЦК.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 липня 2020 року у справі №216/5226/16-а, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували факт свідомого, умисного ухилення від виконання обов`язків військового обліку позивачем. Оскільки відсутнє підтвердження факту вручення повістки ОСОБА_1 , сама постанова без обґрунтування її доказами не дає підстав для висновку про скоєння адміністративного правопорушення.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Згідно статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі закриттю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 162, 268-272, 286, 293, 295, 297 КАС України, суд

постановив:

Позов задоволити.

Постанову Т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 б/н від 10 квітня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 гривень скасувати.

Адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадженням закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя Курус Р.І.