Справа № 460/10933/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/10933/24 пров. № А/857/28708/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07.10.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення (суддя суду І інстанції: Зозуля Д.П., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 07.10.2024р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 07.10.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

18.09.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Рівненській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 14.08.2024р. підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов`язати ГУ ПФ України в Рівненській обл. нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території гарантованого добровільного відселення, відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі двох прожиткових мінімумів, установлених Законом про Державний бюджет України на відповідний рік, з 14.08.2024р., до зміни законодавства або правового статусу позивача, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с.1-7).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.22-23).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.10.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФ України в Рівненській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 14.08.2024р. підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» /надалі Закон № 796-XII/; зобов`язано ГУ ПФ України в Рівненській обл. здійснити ОСОБА_1 з 14.08.2024р. нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленим на 01 січня календарного року, з урахуванням раніше виплачених сум; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ГУ ПФ України в Рівненській обл. судові витрати на суму 1211 грн. 20 коп. (а.с.43-47).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.24-29).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що згідно електронної пенсійної справи в позивача є відсутнім посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, через що позивач не набув право на отримання спірного підвищення.

Водночас, відповідач стверджує, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивач із заявою щодо перерахунку та виплати підвищення до пенсії відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не звертався, а відповідач рішення про відмову в перерахунку пенсії відповідно до ст.39 Закону № 796-ХII не приймав.

Також суд першої інстанції, приймаючи рішення про нарахування та виплату доплати до пенсії у розмірі двох прожиткових мінімумів, неправомірно збільшив розмір цієї доплати, оскільки розмір прожиткового мінімуму більший за розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується для обчислення виплат за рішеннями суду, згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Окрім цього, починаючи з 01.01.2015р., норму ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виключено на підставі Закону України № 76-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України». Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до Закону України № 987-VIIІ від 04.02.2016р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до цього Закону включено з 01.01.2016р. статтю 39 такого змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018р. визнано такими, що не відповідають Конституції України, окремі положення Закону України № 76-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І - щодо виключення статті 39.

При цьому, Конституційним Судом України не проаналізовано редакцію Закону України № 987-VIII від 04.02.2016р. станом на дату ухвалення Рішення № 6-р/2018 від 17.07.2018р. Тобто, судом визнано неконституційним виключення ст.39 Закону, а не чинну редакцію ст.39 Закону. Водночас, Закон України № 987-VIII від 04.02.2016р. «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є чинним; в установленому законом порядку його не визнано неконституційним, відповідно саме він підлягає застосуванню.

З врахуванням вищезазначеного, відсутні підстави для проведення нарахування позивачу підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного, в розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача, отримуючи з 13.08.2024р. пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», має посвідчення громадянки, яка постійно працювала чи працює, або проживала чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення (4 категорія), відноситься до категорії непрацюючих пенсіонерів, також їй встановлена ІІІ група інвалідності (а.с.12-14, 15-17, 19).

Позивач проживає в населеному пункті (смт.Рокитне Сарненського району Рівненської обл.), який віднесений до зони гарантованого добровільного відселення, та має право на виплати, передбачені Законом України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.10, 19).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, передбачене нормою ст.39 Закону № 796-XII, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленим на 01 січня відповідного календарного року, позивач звернулася до суду з розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проживає в населеному пункті, що відноситься до зони радіоактивного забруднення, визначеної постановою КМ України № 106 від 23.07.1991р. (зона гарантованого добровільного відселення).

З моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення № 6-р/2018 від 17.07.2018р. відновлено право позивача на отримання доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, на підставі ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Отже, вимоги позивача, як про визнання протиправною бездіяльності відповідача, так і про зобов`язання відповідача нарахувати і виплачувати доплату до пенсії, передбачену ст.39 Закону № 796-ХІІ, у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених на 01 січня відповідного календарного року, підлягають до задоволення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

У розглядуваній справі предметом спору є бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати підвищення до пенсії позивачу як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення (в зоні гарантованого добровільного відселення) у розмірі, визначеному ст.39 Закону № 796-XII у редакції, чинній до 01.01.2015р., в зв`язку із відсутністю, на думку відповідача, законодавчих та фактичних підстав для цього.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону № 796-XII (у редакції, що діяла до 01.01.2015р.) громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати (частина друга цієї статті).

01.01.2015р. набрав чинності Закон України № 76-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» /Закон № 76-VIII/, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого виключено у Законі № 796-XII статті 31, 37, 39, 45.

У подальшому Законом України № 987-VІІІ від 04.02.2016р. «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (Закон № 987-VIII; згідно з розділом II «Прикінцеві положення» Закону № 987-VIII набрав чинності з 01.01.2016р.) включено до Закону № 796-XII ст.39 такого змісту:

«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Водночас Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018р. у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності), зокрема, підпункту 7 пункту 4 розділу I Закону № 76-VIII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ як такі, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України у вказаному Рішенні вказав, що обмеження чи скасування Законом № 76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон № 76-VIII у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

У Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону № 796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом № 76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування ст.39 Закону № 796-ХІІ вказане Рішення не містить.

Тобто вказаним Рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, що діяла до 01.01.2015р.), яка із 17.07.2018р. є чинною.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 24.04.2024р. у справі № 240/18881/22, від 25.04.2024р. у справі № 240/12545/22, від 03.05.2024р. у справі № 240/22317/22, від 07.05.2024р. у справі № 240/44186/21, від 28.05.2024р. у справі № 240/2236/23.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020р. у зразковій справі № 240/4937/18 дійшла висновку щодо співвідношення норм статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, дія якої відновлена відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018р.) та статті 39 (у редакції Закону № 987-VIII), з урахуванням вказаного Рішення Конституційного Суду України.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з 17.07.2018р. відновила дію редакція статті 39 Закону № 796-ХІІ (яка була чинною до 01.01.2015р.) і ця редакція за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням статті 39 Законом № 987-VIII. Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта статті 39 Закону № 796-ХІІ до внесення змін Законом № 76-VIII спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01.01.2016р. статті 39 Закону № 796-ХІІ (у редакції Закону № 987-VIII). І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та статті 6 КАС України) у частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17.07.2018 № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015р., яка передбачає виплату уповноваженими органами доплати до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях безумовного (обов`язкового) відселення або у зоні гарантованого добровільного відселення, або у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Щодо розрахункової величини, яка підлягає застосуванню під час реалізації положень ст.39 Закону № 796-ХІІ (у редакції, що діяла до 01.01.2015р.), колегія суддів зазначає таке.

06.12.2016р. прийнятий Закон України № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» /Закон № 1774-VIII/, що набрав чинності 01.01.2017р.

Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 410-IХ від 19.12.2019р.).

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017р. (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2415-VІІІ від 15.05.2018р.)

Згідно з пунктом 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, Законом № 1774-VIII змінена розрахункова величина з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися для обчислення всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також для обчислення інших платежів та санкцій, та внесені такі зміни до низки законів України, зокрема, але не виключно, в Земельний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Кримінальний процесуальний кодекс України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закон України «Про підвищення престижності шахтарської праці», Закон України «Про Державний земельний кадастр», Закон України «Про судовий збір», Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Наведене дає підстави для висновку, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат як розрахункову величину мінімальну заробітну плату; по-друге, чітко передбачив, що для визначення таких виплат застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 1 січня відповідного календарного року.

Законом № 1774-VIII зміни такого змісту в ст.39 Закону №796-ХІІ (в редакції, яка діяла до 01.01.2015р.) внесені не були, оскільки цю статтю в зазначеній редакції на дату прийняття Закону № 1774-VIII було виключено Законом № 76-VIII [що було визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018р.].

Отже, з набранням чинності Законом № 1774-VIII мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина, зокрема для обрахунку підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, право на яке у таких осіб виникло на підставі ст.39 Закону № 796-ХІІ (у редакції, що діяла до 01.01.2015р).

Закон № 1774-VIII прийнятий у часі пізніше, ніж Закон № 796-ХІІ, а тому повинна застосовуватися визначена ним розрахункова величина прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Такий висновок не суперечить положенням ст.71 Закону № 796-ХІІ, згідно з якими дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону, оскільки положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1774-VІІІ визначають нову розрахункову величину, яка підлягає застосуванню під час реалізації положень, зокрема ст.39 Закону № 796-ХІІ, тобто правовий наслідок призупинення дії правової норми при цьому не настає.

Конституційний Суд України неодноразово викладав правову позицію щодо розуміння положень ч.3 ст.22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності. Зокрема, у пункті 5.2 Рішення № 5-рп/2005 від 22.09.2005р. Конституційний Суд України вказав на те, що скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними ознаками поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

До того ж Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання правової проблеми стосовно того, чи може прирівнюватись підвищення (доплата) до пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, до інших виплат, на які не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIІI, у постанові від 04.04.2024р. у справі № 240/19227/21 дійшла висновку, що норма п.3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIIІ (в частині інших виплат, щодо яких не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина) поширюється на підвищення (доплату) до пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, а відтак розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам на підставі ст.39 Закону № 796-ХІІ (у редакції, яка діяла до 01.01.2015р.) встановлюється із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, а не мінімальної заробітної плати.

За встановлених обставин та вказаного правового регулювання, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на щомісячне підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленим на 01 січня відповідного календарного року.

Водночас апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 28.05.2024р. у справі № 240/2236/23 дійшов такого висновку щодо наявності у непрацюючого пенсіонера, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, права на доплату, передбачену положеннями ст.39 Закону № 796-XII (у редакції, що діяла до 01.01.2015р.), за відсутності посвідчення, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи: «відновлена відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018р. стаття 39 Закону № 796-ХІІ належить до розділу VII Закону № 796-ХІІ, який визначає особливості регулювання праці громадян, які працюють на територіях радіоактивного забруднення і встановлює, серед іншого, право на нарахування та виплату підвищення до пенсії непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення.

Аналізуючи вказане, колегія суддів зазначає, що розділ VII Закону України № 796-ХІІ встановлює наявність пільг у осіб, які проживають та(або) здійснюють трудову діяльність на територіях радіоактивного забруднення. Тому при застосуванні вказаної норми визначальним передусім є місце проживання особи, яка звертається за призначенням підвищення до пенсії та наявність у неї статусу непрацюючого пенсіонера».

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 07.06.2024р. у справах №№ 240/32406/22, 240/34301/22, 240/25470/22, від 12.07.2024р. у справі № 240/16837/22, від 17.07.2024р. у справі № 460/21399/23, від 31.07.2024р. у справі № 240/8498/22 від 15.10.2024р. у справі № 460/19229/22 та від 09.12.2024р. у справі № 240/720/24.

У ході розгляду цієї справи судом першої інстанції встановлено, а відповідачем не спростовано обставин наявності у ОСОБА_1 з 01.08.2008р. статусу непрацюючого пенсіонера, а також факту проживання на території радіоактивного забруднення - в зоні гарантованого добровільного відселення.

Водночас колегія суддів наголошує, що право на отримання підвищення до пенсії відповідно ст.39 Закону № 796-ХІІ пов`язане з наявністю в особи статусу непрацюючого пенсіонера та проживанням такої особи на території радіоактивного забруднення, незалежно від того чи має така особа статус постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідної категорії.

Положення ст.39 Закону № 796-ХІІ не ставлять у залежність право особи на підвищення до пенсії як непрацюючого пенсіонера, який проживає на території радіоактивного забруднення, від наявності або відсутності в неї посвідчення, що підтверджує віднесення останньої до осіб, постраждалих від Чорнобильської катастрофи.

Стосовно відсутності окремого звернення позивача до відповідача щодо нарахування та виплати йому підвищення до пенсії, встановленого ст.39 Закону №796-ХІІ як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, та відповідно відсутності відмови відповідача у задоволенні вказаного звернення позивача, а також значення цього для спірних правовідносин, апеляційний суд виходить з такого.

Положення ст.39 Закону № 796-ХІІ не встановлює будь-яких обмежень щодо нарахування доплати до пенсії за певним видом пенсії, яку отримує особа, і при цьому ані норми Закону № 796-ХІІ, ані норми Закону України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/ не передбачають приписів, за якими б обов`язковою і необхідною передумовою для призначення і виплати непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, передбаченої ст.39 Закону № 796-ХІІ доплати (підвищення) до пенсії, встановлювалась наявність окремого або додаткового звернення такого пенсіонера до органу пенсійного фонду про призначення і виплату йому вказаної доплати (підвищення) до його пенсії.

Частиною першою ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що за зверненням особи здійснюється лише призначення та перерахунок пенсії. При цьому, нарахування пенсійним органом пенсіонеру підвищення до пенсії відповідно до ст.39 Закону № 796-ХІІ не є призначенням чи перерахунком пенсії в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р., зареєстр. у Міністерстві юстиції України 27.12.2005р. за № 1566/11846 /Порядок № 22-1/, затверджені лише такі форми заяв, що стосуються пенсій: про призначення/перерахунок пенсії, про виплату пенсії, про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, про виплату допомоги на поховання.

Пунктом 2.6 розділу ІІ Порядку № 22-1 визначений перелік документів, які надаються особою при призначенні до пенсії надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень, однак не передбачено можливості або необхідності подання додаткових документів для призначення і виплати до пенсії підвищення (доплати), передбаченого ст.39 Закону № 796-ХІІ.

Більше того, за змістом пункту 4.2 розділу IV Порядку № 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб: з`ясовує наявність у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат. Тобто, звертаючись із заявою про призначення/перерахунок пенсії, пенсіонер не зобов`язаний подавати окремо письмової заяви про встановлення підвищення до пенсії.

Отже, Законом № 796-ХІІ, Законом № 1058-ІV, Порядком № 22-1, чи іншими нормативно-правовими актами у сфері пенсійного забезпечення не покладено на особу, яка має право на отримання підвищення (доплати) до пенсії відповідно до ст.39 Закону № 796-ХІІ, юридичного обов`язку звертатися з окремою заявою про призначення (встановлення) до пенсії зазначеного підвищення.

Таким чином, передбачена ст.39 Закону № 796-ХІІ доплата (підвищення) до пенсії непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, має нараховуватись і виплачуватись такому пенсіонеру без будь-якого додаткового звернення цього пенсіонера за нарахуванням і виплатою вказаної доплати при наявності у органу пенсійного фонду документально підтвердженої інформації про наявність у особи статусу непрацюючого пенсіонера та його місце проживання у населеному пункті на території радіоактивного забруднення.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 18.12.2024р. у справі № 460/20719/23.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для нарахування та виплати з 14.08.2024р. підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленим на 01 січня відповідного календарного року.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Доводи апелянта в іншій частині апеляційної скарги на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Рівненській обл.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07.10.2024р. в адміністративній справі № 460/10933/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного судового рішення: 28.04.2025р.