Справа № 640/758/21
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року ЛуцькСправа № 640/758/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лозовського О.А.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

14.01.2021 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі ГУ ДПС у м. Києві, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10.09.2020 №0-2656.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ДПС у м. Києві відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України прийняте податкове повідомлення-рішення від 10.09.2020 №0-2656, яким визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік на суму 6 071,72 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав скаргу до Державної податкової служби України (далі ДПС України), в якій просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.09.2020 №0-2656 частково у сумі 3 035,62 грн.

У рішенні ДПС України від 04.12.2020 №5328/Д/99-00-06-№380796/Г/26-15-13-10-22 про результати розгляду скарги зазначено, що ДПС України вважає податкове повідомлення-рішення від 10.09.2020 №0-2656 чинним, яке потрібно сплатити протягом 60 днів з дати отримання.

Враховуючи наведене вище, позивач вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв поза межами повноважень та у не спосіб, що визначений законами України, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправними і підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №640/758/21 та постановлено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання відповідно до статей 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що згідно до пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником, зокрема, нежилого приміщення літера «А», приміщення №34 підвалу, загальною площею 97 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене спростовує твердження позивача про те, що «оскільки нежитлове приміщення яке належить ОСОБА_1 розташоване в підвалі житлового багатоквартирного будинку, тому мало бути віднесене податковим органом до класу будівель багатоквартирної масової забудови».

Крім того, у позовній заяві зазначено, що позивач звернувся до ГУ ДПС у м. Києві із заявою про проведення звірки даних по об`єктах нерухомості які перебувають у власності позивача, однак відповідачем не було здійснено перерахунок та взагалі не надано відповідь, зазначене спростовується наступним.

На адресу ГУ ДПС у м. Києві 21.12.2020 року надійшли заяви від позивача за вх. №Д 17496/ДЗН та Д/17512/ДЗН на які було надано відповідь від 20.01.2021 вих. №430/Гр/26-15-24-08-23, яка отримана позивачем 28.01.2021.

Враховуючи вищенаведене, представник ГУ ДПС у м. Києві просила відмовити у задоволені позову повністю.

10.03.2021 від позивача на адресу суду надійшло клопотання про призначення експертизи, у якому просив призначити проведення експертизи Державному підприємству «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» (ДНДІАСБ) за адресою: 03037, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 2А. На вирішення експертизи поставити наступні запитання:

1) До якого типу об`єктів нерухомості належить нежитлове приміщення в літері «А» приміщення №34 підвалу (в літері «А») загальною площею 97,0 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Оболонська,7, яке знаходиться в багатоквартирному житловому будинку масової забудови.

2) До якого класу будівель із врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення відноситься нежитлове приміщення в літері «А» приміщення №34 підвалу (в літері «А») загальною площею 97,0 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 7 за класифікаційними ознаками державного класифікатора будівель та споруд ДК 018:2000.

10.03.2021 від позивача на адресу суду надійшла заява про покладення судових витрат на відповідача, у якій просив стягнути із ГУ ДПС у місті Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2021 відмовив у задоволені клопотання про призначення експертизи, у зв`язку із його передчасністю.

26.03.2021 від представника відповідача надійшло заперечення на заяву про розподіл судових витрат у справі №640/758/21, у якому зазначив, що витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним, вказані вище обставини свідчать про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом.

Просив відмовити у задоволені клопотання позивача.

17.01.2022 від позивача надійшли додаткові пояснення, у яких зазначив, що з метою підтвердження чи спростування правильності проведеної позивачем класифікації об`єктів нерухомого майна за державним класифікатором будівель та споруд ДК 018:2000, визначення вірності віднесення об`єктів нерухомого майна (будівель та споруд) в рамках класифікації до відповідних кодів класифікатора ДК 018:2000 відповідно до функціонального призначення об`єктів, визначеного позивачем, а також отримання рекомендацій щодо виправлення наявних відхилень проведеної позивачем класифікації від вимог класифікатора будівель та споруд ДК 018:2000, позивач звернувся до Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» (ДНДІАСБ) з проханням надати експертний висновок щодо вірності класифікації наявних у власності останнього об`єктів нежитлової нерухомості за державним класифікатором ДК 018:2000.

Експертним висновком АС2 №2136501 від 31.12.2021, погодженим з ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві», що є уповноваженою установою на ведення Класифікатора ДКБС 018-2000, підтверджено правильність класифікації відповідно до функціонального призначення та зазначено: «Віднесення об`єктів нерухомого майна за класифікаційними ознаками державного класифікатора будівель та споруд ДК 018:2000 відповідно до функціонального призначення об`єктів, визначеного Замовником, виконане вірно».

Крім того зауважено, що, технічний паспорт містить відомості про те, що приміщення громадського призначення є вбудованими в житловий будинок, тобто є частиною внутрішнього об`єму житлового будинку. Просив рахувати дані обставини при винесені рішення.

Від представника відповідача надійшли заперечення на додаткові пояснення, у яких зазначив, що експертний висновок АС2 №2136501 від 31.12.2021, поданого позивачем з порушенням процесуального законодавства, a саме з порушенням встановлених строків, та у не належний спосіб, позивачем не надано клопотання про приєднання зазначеного експертного висновку до матеріалів справи, експертний висновок не відповідає ст. 101 КАС України, не містить відомостей обов`язкових для такого висновку.

Таким чином, експертний висновок АС2 №2136501 від 31.12.2021 є недопустимим доказом у справі, та не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог. Експертний висновок АС2 №2136501 від 31.12.2021 не відповідає вимогам КАС України, в жодному разі не може бути прийнятим судом як належний доказ, та бути підставою для задоволення позовних вимог у справі №640/758/21.

Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 29 КАС України у разі ліквідації або припинення роботи адміністративного суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи адміністративного суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-IX (далі- Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2825-IX (в редакції Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» від 16.07.2024 № 3863-IX (далі - Закон №3863-ІХ), який набрав чинності 26.09.2024) установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту. Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом №3863-ІХ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом №3863-ІХ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 КАС України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

Після початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду Київський окружний адміністративний суд та інші окружні адміністративні суди України завершують розгляд та вирішення переданих їм справ.

Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

На підставі пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2825-IX (в редакції Закону №3863-ІХ) та Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, проведено автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України; за його результатами справа №640/758/21 передана на розгляд та вирішення Волинському окружному адміністративному суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Волинського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 цю справу передано для розгляду судді Лозовському О.А.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Замінено відповідача у справі Головне управління ДПС у м. Києві на його правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві, утворене як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 44116011).

21.03.2025 надійшли додаткові пояснення від представника відповідача, у яких підтримав обґрунтування викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що з позицій суду касаційної інстанції випливає, що позивач не звільнений від обов`язку обґрунтовування позовних вимог та надання суду відповідних доказів у порядку. передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Разом з тим, позивачем не обґрунтовано та не надано жодного належного достовірного доказу заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ГУ ДПС у м. Києві відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) прийняте податкове повідомлення-рішення від 10.09.2020 №0-2656, яким позивачу визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік на суму 6 071,72 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав скаргу до ДПС України, в якій просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.09.2020 №0-2656 частково у сумі 3 035,62 грн.

У рішенні ДПС України від 04.12.2020 №5328/Д/99-00-06-№380796/Г/26-15-13-10-22 про результати розгляду скарги зазначено, що ДПС України вважає податкове повідомлення-рішення від 10.09.2020 №0-2656 чинним, яке потрібно сплатити протягом 60 днів з дати отримання.

Крім цього, у рішенні вказано, що відповідно до п.п. 266.7.3. п.266.7 ст.266 ПК України, платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо:

- об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку;

- розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку;

- права на користування пільгою із сплати податку;

- розміру ставки податку,

- нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення.

Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Реалізуючи право, надане п.п. 266.7.3. п.266.7 ст.266 ПК України, позивач звернувся до ГУ ДПС у м. Києві із заявою про проведення звірки даних по об`єктах нерухомості, які перебувають у власності позивача, оскільки із сумою, визначеною в податковому повідомленні-рішенні, позивач не згідний. Вказана заява була отримана відповідачем 19.12.2020. Станом на дату звернення з позовною заявою, відповідачем не було здійснено перерахунку суми податку та взагалі не надано відповіді на заяву.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає податкове повідомлення-рішення від 10.09.2020 №0-2656 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, тому звернувся до суду заданим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), що набрав чинності з 01.01.2015, запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

Так, статтею 265 ПК України (у редакції Закону №71-VIII) встановлено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 ПК України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Рішенням Київської міської ради №242/5629 від 23.06.2011 «Про встановлення місцевих податків в зборів» затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в місті Києві.

Відповідно до таблиці 1 зазначеного Положення на 2019 рік ставка податку щодо об`єктів нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення, для фізичних осіб становить 1,5 відсотки за 1 кв.м. бази оподаткування.

За змістом додатку №1 вказаного Положення, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості для усіх місць розташування (зональності) встановлюються відповідно до типів об`єктів: гаражі (ставка податку 0,01); музеї та бібліотеки (ставка податку 0,01); будівлі дошкільних начальних закладів (ставка податку 0,01); будівлі загальноосвітніх навчальних закладів (ставка податку 0,01); будівлі лікарень навчальних закладів (ставка податку 0,01); материнські та дитячі реабілітаційні центри, пологові будинки; центри функціональної реабілітації; зали (споруди) спортивні (ставка податку 0,01); пам`ятки історичні та такі, що охороняються державою, будівлі для культової та релігійної діяльності (крім будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви), будівлі (споруди) комунальні (ставка податку 0,01); інші (ставка податку 1).

Як вбачається з матеріалів справи, при визначенні розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковим органом застосовано ставку податку 1,5 відсотки за 1 кв.м. бази оподаткування.

Позивачем зазначається, що такі дії податкового органу є протиправними, оскільки об`єкт оподаткування є частиною багатоквартирного будинку масової забудови, а тому є невід`ємною його частиною.

З даного приводу суд наголошує на наступному.

Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.

ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.

Даної правової позиції дотримується Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду в постанові від 31.01.2018 у справі №822/2624/16 (провадження К/9901/1438/17, номер в ЄДРСР: 71939089).

В Розділі І Вступ ДК 018-2000 вказано, що будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень (комбіноване житло, готель і контора), повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинно бути визначене таким чином:

обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання;

потім будівля класифікується за методом «зверху - вниз». Будівлю спочатку відносять до розділу (один розряд коду), що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної площі. Далі їх відносять до підрозділу (два розряди коду) -житлові будівлі, нежитлові будівлі за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі. Наступним кроком визначається група (три розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі в межах підрозділу. Нарешті, вибирається належність будівлі до класу (чотири розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі у межах групи.

Головне призначення (тип) об`єкту нерухомого майна визначене за функціональним призначенням нежитлових приміщень згідно експлікації технічного паспорту за Методикою Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 (ДК 018-2000) .

Як зазначено податковим органом, доводи позивача щодо функціонального призначення нежитлового приміщення, що належить позивачу спростовуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником, зокрема, нежилого приміщення літера «А», приміщення №34 підвалу, загальною площею 97 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , де відсутні посилання на функціональне призначення такого приміщення як частини багатоквартирного будинку масової забудови.

Поряд із цим, із змісту наданої позивачем до матеріалів справи копії технічного паспорта нежитлового приміщення №7 загальною площею 97,0 кв.м., що належить позивачу за функціональним призначенням значиться як «громадські приміщення», а відтак, доводи позивача щодо необхідності застосування у даному випадку пониженого коефіцієнту також не знайшли свого підтвердження.

Також, на переконання суду, безпідставними є доводи позивача щодо можливості застосування пониженого коефіцієнту 0,75 до ставки податку, оскільки Рішенням Київської міської ради встановлено для об`єктів житлової нерухомості такий коефіцієнт.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято податковим органом відповідно до норм чинного законодавства та скасуванню не підлягає.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані учасниками справи докази суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зважаючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський