Справа № 160/32039/24
Суддя: Луговська Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луговської Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) через свого представника звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з наявністю у нього дружини із числа осіб з інвалідністю, яку було викладено у листі від 03.10.2024р.;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з наявністю у нього дружини із числа осіб з інвалідністю.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначив, що 15.09.2023 року направив до відповідача рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами (у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю), що передбачено абзацом 6 підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Листом від 27.10. 2023 року відповідач зазначив, що військовослужбовець ОСОБА_1 у військовій частині не рахується, тому його рапорт не було розглянуто по суті.
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 15.09.2023 про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 15.09.2023 про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю та прийняти відповідне рішення згідно з нормами чинного законодавства.
Рішення набрало законної сили 27.06.2024, тому позивач звернувся за його виконанням в примусовому порядку.

З листа ВДВС № 17.26-27/158751 від 20.11.2024р. у відповідь на адвокатський запит №32 від 18.11.2024р., позивач дізнався, що відповідач розглянув його рапорт від 15.09.2023р. та 03.10.2024 відмовив у звільненні його з військової служби з підстав потреби надання підтвердження необхідності здійснення за своєю дружиною постійного стороннього догляду та з посиланням на не зарахування позивача до списків ВЧ НОМЕР_1 .

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Ухвалою суду позов прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі, відповідачу запропоновано у разі невизнання адміністративного позову надати відзив.

Засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» до суду надійшов відзив, за змістом якого відповідач стверджує що діяв виключно у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, та не допускав незаконної бездіяльності щодо прав та законних інтересів позивача.

Так, посилаючись на рішення суду від 27.03.2024р. по справі №160/30832/23, відповідач стверджує, що ВЧ НОМЕР_1 було розглянуто рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 по суті та відмовлено у задоволені рапорту щодо звільнення позивача з військової служби. Позивачу було роз`яснено, що відповідно п.14 Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, що затверджена Наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року № 280 та Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2022 р. за № 1407/38743:

Зарахування до списків особового складу військової частини прибулого особового складу (або прийому на роботу працівників) здійснюється наказом по стройовій частині у день їх прибуття (прийому на роботу) до військової частини.

Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини (про прийом на роботу працівника) є:

для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.

Права щодо звільнення військовослужбовця з військової служби, відповідно Кодексу законів про працю України, Статуту Внутрішньої Служби Збройних Сил України, Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, повноваження має командир військової частини, в який проходить службу військовослужбовець.

Відповідач наголошує, що ОСОБА_1 не прибув до військової частини НОМЕР_1 та його не було зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 наказом командира частини по особовому складу. Також, позивачу було роз`яснено, що у командування військової частини НОМЕР_1 відсутні повноваження, відповідно чинного законодавства, для задоволення по суті клопотання зазначеного в рапорті від 15.09.2023 року.

Відповідач не заперечує проти твердження позивача про проходження служби з 04.03.2022 по 11.01. 2023 року в військовій частині НОМЕР_2 тобто ОСОБА_1 мав особливий статус військовослужбовця Збройних Сил України.

Відповідач звертає увагу, що позивач не зазначив у позовній заяві обставини щодо невиконання наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 11.02.2023 року № 77-РС про призначення старшого солдата ОСОБА_1 солдатом резерву 2 запасної роти НОМЕР_3 окремої механізованої бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та не прибуття позивача до нового місця служби, що суттєво впливає на можливість розгляду його рапорту.

Відповідач наполягає, що ОСОБА_1 не рахується в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 окрема механізована бригада) у командування військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для звільнення позивача з лав Збройних Сил України.

Вважаючи, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх вимог, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Разом з відзивом на позовну заяву відповідачем подано заяву про виклик ОСОБА_1 свідком по справі.

Заява про виклик свідка не підлягає розгляду, оскільки ОСОБА_1 має статус сторони позивача в адміністративному процесі і не може бути іншим учасником процесу, а також справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

Також, засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів, яке також не підлягає розгляду з огляду на приписи ст.ст.77, 78, 80 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені доводи, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що позивач є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , призваним на військову службу у Збройні Сили України під час мобілізації.

Встановлене не заперечується відповідачем.

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 11.02.2023 року № 77-РС старшого солдата ОСОБА_1 призначено солдатом резерву 2 запасної роти НОМЕР_3 окремої механізованої бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 »

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК № 740869 від 17.07.2023, дружині позивача ОСОБА_2 , було встановлено ІІІ групу інвалідності.

За таких обставин, 15.09.2023, позивач направив до відповідача рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами (у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю), що передбачено абзацом 6 підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992.

До рапорту позивачем було додано нотаріально посвідчені копії посвідчення про інвалідність дружини та свідоцтва про укладення шлюбу.

У відповідь 27.10.2023 відповідач направив на адресу позивача листа, у якому зазначив, що військовослужбовець ОСОБА_1 у військовій частині не рахується.

Не погодившись з такою бездіяльністю відповідача щодо не розгляду його рапорту від 15.09.2023, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2024р. у справі №160/30832/23, яке набрало законної сили 27.06.2024, позовні вимоги задоволені частково, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 15.09.2023 про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 15.09.2023 про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю та прийняти відповідне рішення згідно з нормами чинного законодавства.

Окрім того, зазначеним рішенням по справі №160/30832/23 встановлено, що згідно з наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №77-РС від 11.02.2023, позивача було призначено до НОМЕР_3 окремої механізованої бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом №68 від 09.03.2023 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_4 .

Разом з тим, у рішенні від 27.03.2024р. по справі №160/30832/23, суд не прийняв до уваги твердження відповідача у його листі від 27.10.2023 відносно того, що ОСОБА_1 не рахується у військовій частині, оскільки згідно наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №77-РС від 11.02.2023, позивача було призначено до НОМЕР_3 окремої механізованої бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ).

Отже, судом встановлено, що фактично рапорт позивача від 15.09.2023, який був отриманий військовою частиною НОМЕР_1 , по суті не розглянутий.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення суду по справі №160/30832/23, відповідач листом за №16816 від 03.10.2024 про результати розгляду рапорту від 15.09.2023 року повідомив, що згідно переліку додатків до рапорту відсутній документ, підтверджуючий необхідність здійснення постійного догляду за дружиною позивача.

При цьому, відповідач керувався п.3 ч.12 (підстави звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану) ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», п.п.10 передбачає звільнення в разі необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи.

Також, у листі за №16816 від 03.10.2024 про результати розгляду рапорту від 15.09.2023 року йдеться про неприбуття позивача до військової частини НОМЕР_1 , не зарахування останнього до списків військової частини НОМЕР_1 наказом командира частини по особовому складу.

Таким чином, відповідач зазначив про відсутність у командування військової частини НОМЕР_1 повноважень, відповідно чинного законодавства, для задоволення по суті клопотання, зазначеного в рапорті від 15.09.2023 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон №2232). Цей Закон також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (ч.1 ст.2 Закону №2232).

Згідно з ч.3 ст.2 Закону №2232, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232 визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон №389), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому дія воєнного стану неодноразово продовжувалась і станом на час розгляду справи воєнний стан продовжує свою дію.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі Закон №3543), мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України був виданий Указ від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Як установив суд, позивач, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», був призваний на військову службу.

Згідно з ч.4 ст.2 Закону №2232, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-ХІV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Згідно зі ст.14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення). Цим Положенням також регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Згідно з п.п.2 п.225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, зокрема, передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшин) включно за всіма підставами командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Порядок звільнення, регламентований п.233 Положення, яким, зокрема, установлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення).

Відповідно до п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі - Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Згідно з п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів з моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Отже, рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути розглянутий командиром військової частини протягом 30 календарних днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається той рапорт, по якому прийнято рішення (наказ, відповідь на рапорт та інше) та таке рішення (відповідь на рапорт) доведена до військовослужбовця належним чином.

Суд установив, що позивач засобами поштового зв`язку звернувся з рапортом від 15.09.2023 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з наявністю дружини, яка є особою з інвалідністю.

27.10.2023 відповідач листом №20477 у відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 15.09.2023 повідомив, військовослужбовець ОСОБА_1 не рахується у Військовій частині НОМЕР_1 .

У листі за №16816 від 03.10.2024 про результати розгляду рапорту від 15.09.2023 року на виконання рішення суду по справі №160/30832/23, відповідач також стверджує про неприбуття позивача до ВЧ НОМЕР_1 , не зарахування останнього до списків ВЧ НОМЕР_1 наказом командира частини по особовому складу, що унеможливлює повноваження командування ВЧ НОМЕР_1 для задоволення по суті клопотання, зазначеного в рапорті від 15.09.2023 року.

При розгляді спору, суд виходить з того, що неприбуття позивача до ВЧ НОМЕР_1 може кваліфікуватись як самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу.

Самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу є правопорушенням.

Самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати.

Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі.

Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї, стихійне лихо чи інші надзвичайні обставини, які підтверджені відповідними документами.

Самовільне залишення військової частини або місця служби кваліфікуються за статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Об`єктивна сторона правопорушення може мати наступні прояви:

1. самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби тривалістю до трьох діб;

2. нез`явлення військовослужбовця строкової служби вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб;

3. самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби) а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів тривалістю до десяти діб;

4. нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин у разі призначення або переведення тривалістю до десяти діб;

5. нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.

Як встановлено в межах справи №160/30832/23 та вбачається з матеріалів справи №160/32039/24, згідно наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №77-РС від 11.02.2023, позивача було призначено до НОМЕР_3 окремої механізованої бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ).

З дати цього наказу (11.02.2023) до дати розгляду адміністративних справ №160/30832/23 та №160/32039/24 минув термін більший трьох днів.

При цьому, відповідач не надав доказів вжиття заходів для розшуку позивача чи притягнення його до відповідальності, зазначаючи про неприбуття ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 .

Отже, суд вважає безпідставним твердження відповідача відносно того, що ОСОБА_1 не рахується у військовій частині НОМЕР_1 та його не зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 .

Відтак, саме відповідач повинен розглянути рапорт позивача від 15.09.2023 по суті.

Разом з тим, як зазначено у рішенні вище, на виконання рішення суду по справі №160/30832/23, відповідач листом за №16816 від 03.10.2024 про результати розгляду рапорту від 15.09.2023 року повідомив, що згідно переліку додатків до рапорту відсутній документ, підтверджуючий необхідність здійснення постійного догляду за дружиною позивача.

При цьому, відповідач керувався п.3 ч.12 (підстави звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану) ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», п.п.10 передбачає звільнення в разі необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи.

Однак, при керуванні зазначеною нормою, відповідачем залишено поза увагою наявність у дружини позивача ІІІ групи інвалідності, що підтверджується Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ № 740869 від 17.07.2023.

Все вищевикладене свідчить про протиправну бездіяльність відповідача до позивача, яка стала наслідком протиправної відмови, викладеної у листі №16816 від 03.10.2024

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п.2 ч.2 ст.245 КАС України).

Щодо підстав, з яких позивач просить звільнити його з військової служби, суд зазначає, що це питання підлягає з`ясуванню та вирішенню під час розгляду рапорту позивача від 15.09.2023, за результатами розгляду якого, командиру військової частини слід прийняти відповідне рішення (наказ, відповідь на рапорт чи інше) з наведенням у ньому обґрунтувань та норм чинного законодавства, тому не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині звільнення позивача з військової служби у зв`язку із наявністю дружини, яка є особою з інвалідністю.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, суд звертає увагу, що за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача розглянути по суті з прийняттям відповідного рішення за результатами розгляду рапорту позивача від 15.09.2023, є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до абз.2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з наявністю у нього дружини із числа осіб з інвалідністю, викладену у листі №16816 від 03.10.2024р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ; АДРЕСА_1 ) повторно розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_6 ; АДРЕСА_2 ) від 15.09.2023 про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю та прийняти відповідне рішення згідно з нормами чинного законодавства, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В. Луговська