Справа № 440/3559/25
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/3559/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Удовіченка С.О., розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення коштів.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в якому просить:

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиконання судового рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2021 у справі №440/483/21 - неправомірними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області терміново виконати судове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2021 у справі №440/483/21 в частині виплати заборгованості щомісячного довічного грошового утримання, що становить Івановича 262 080 грн. 90 коп. (двісті шістдесят дві тисячі вісімдесят гривень 90 коп.).

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки в розмірі - 146236, 56 гри. та три проценти річних - 28 757 гри. 00 коп., а всього 174 993грн. 56 коп. (сто сімдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто три гривні 56 коп.).

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що протягом 44 місяці втрачає доходи у зв`язку з порушенням строку виконання судового рішення від 16.10.2021. Присуджені кошти до цього часу не виплачені. Останнє звернення щодо виконання судового рішення від 16.10.2021 відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області лише направив довідку про заборгованість, яка не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до припису статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Згідно вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Полтавський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист 10 січня 2022 року у справі №440/483/21, який до цього часу не виконаний. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина друга статті 14 КАСУ). Згідно частини другої статті 6 Закону України Про виконавче провадження рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Ця норма кореспондується з частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно пункту чотири частини першої статі 611 Цивільного кодекс Кримінального кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Останнє звернення щодо виконання судового рішення від 16.10.2021 відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області проігнорував, зазначене рішення не виконав. Неодноразове звернення, про розмір заборгованості, відповідач лише 11.08.2023 (лист №1600-0216-8/59442) надіслав довідку про заборгованість, яка не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки заборгованість за рішенням суду становить 262 080,90 грн, а не 79 528,19грн., як визначив відповідач.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників.

08.04.2025 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов відзив відповідача на позов. У відзиві відповідач зазначив, що стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 закрито провадження у справі № 440/3559/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в частині позовних вимог щодо визнання дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиконання судового рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2021 у справі №440/483/21 - неправомірними та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області терміново виконати судове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2021 у справі №440/483/21 в частині виплати заборгованості щомісячного довічного грошового утримання, що становить Івановича 262 080 грн. 90 коп. (двісті шістдесят дві тисячі вісімдесят гривень 90 коп.).

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області з 09.04.2002 по 04.11.2010.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі № 440/483/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2012, з 01.04.2012, з 01.07.2012, з 01.10.2012, з 01.12.2012, з 01.01.2013, з 01.12.2013, з 01.09.2015, 01.05.2016, з 01.12.2016 відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області від 01.12.2020 №01-46/86/2020, №01-46/81/2020, №01-46/82/2020, №01-46/83/2020, №01-46/84/2020, №01-46/85/20. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2012, з 01.04.2012, з 01.07.2012, з 01.10.2012, з 01.12.2012, з 01.01.2013, з 01.12.2013, з 01.09.2015, 01.05.2016, з 01.12.2016 відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області від 01.12.2020 №01-46/86/2020, №01-46/81/2020, №01-46/82/2020, №01-46/83/2020, №01-46/84/2020, №01-46/85/2020.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2021 по справі № 440/483/21 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишено без задоволення. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі № 440/483/21 - залишено без змін.

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 25.01.2024 № 1600-0401-5/6299 ОСОБА_1 на виконання рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі № 440/483/21 за період з 03.06.2013 по 31.12.2016 нараховано, але не виплачено 79528,19 грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачена на його користь інфляційні збитки в розмірі - 146236, 56 гри. та три проценти річних - 28 757 гри. 00 коп., а всього 174 993грн. 56 коп., звернувся до суду з цим позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

3. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведені приписи цивільного законодавства дають підстави дійти висновку про те, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З аналізу приписів статей 524, 533-535 і 625 ЦК України можна дійти висновку про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц.

Крім того, суд враховує, що Верховним Судом України у постановах від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11 викладена правова позиція про те, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України).

Така позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі № 2а-11853/10/1570.

Суд зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою перерахованої пенсії позивача на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440//483/21.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області відсутні договірні зобов`язання щодо нарахування та виплати пенсії.

При цьому, суд зауважує про те, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані спеціальним Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

Індексація невиплаченого щомісячного довічного грошового утримання здійснюється в межах компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 та спрямована на компенсацію особі інфляційних втрат.

Тож, позивач не позбавлений можливості скористатися вказаним правом компенсації втрати частини доходів у порядку та спосіб, визначені законом.

Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не заявляв відповідних вимог щодо саме компенсації втрати частини доходів, передбачених Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а позовна заява не вмотивована відповідними підставами, відповідне право не підлягає захисту в межах цієї справи, розгляд якої суд здійснює в межах та на підставі заявлених позивачем вимог.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду було сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у цивільній справі № 6-2759цс15.

Вищевказаними рішеннями визначено обов`язок пенсійного органу перерахувати та виплатити пенсію позивачу, однак без визначення конкретної суми грошового зобов`язання.

Враховуючи, що спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством та на нього не поширюються приписи цивільного законодавства, суд вважає, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у розумінні статті 11 ЦК України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, щодо можливості застосування до правовідносин ст. 625 ЦК України, то суд зазначає, що ст. 625 ЦК України застосовується лише стосовно боржника та стягувача, які до цього перебували у договірних, цивільно-правових зобов`язаннях. До заборгованостей, яка виникає внаслідок деліктних, трудових або публічно-правових відносин ст. 625 ЦК України не застосовується.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відсутні цивільно-правові відносини між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відсутні цивільно-правові порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними; при цьому, у цій справі не встановлено цивільно-правової відповідальності відповідача, оскільки правовідносини, що склались між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, є публічними, а не цивільно-правовими.

В даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, в розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи вищенаведене, позов ОСОБА_1 належить залишити без задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, ) про стягнення збитків - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.О. Удовіченко