Справа № 240/24144/24
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м. Житомир справа № 240/24144/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач, СхРУ) у якому просить:

- визнати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.10.2024 №16-АГ-ДСК "Про призначення службового розслідування" неправомірним та таким, що не грунтується на вимогах законів України, протиправним та таким, що підлягає скасуванню;

- визнати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.10.2024 №20-АГ-дск "Про результати службового розслідування", в частині накладення на полковника ОСОБА_1 (П-000814) дисциплінарного стягнення "сувора догана" неправомірним та таким, що підлягає скасуванню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що відповідно до наказу СхРУ від 29.10.2024 №20-АГ-ДСК Про результати службового розслідування, за порушення вимог статей 11, 16, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п. 2 Посадової інструкції, на позивача накладено дисциплінарне стягнення "сувора догана".

Позивач вважає, що притягнення його до дисциплінарної відповідальності є неправомірним, у відповідача були відсутні підстави призначати службове розслідування, оскільки, за потреби, його мав би призначити або командир НОМЕР_1 окремої танкової бригади, або командувач ОТУ " ІНФОРМАЦІЯ_2 "; службове розслідування проведено неповно, без всебічного та об`єктивного дослідження події, яка мала місце, та без врахування конкретних доказів; вбачається порушення безпосереднього порядку призначення та проведення службового розслідування; не конкретизовано, у чому саме полягають неправомірні дії позивача, його вина, причинний зв`язок між неправомірними діями та подією, про яку зазначено у Висновку, оскільки в період з 10.10.2024 по 12.10.2024 він перебував в ППД (н.п. Черкаси) відповідно до розпорядження начальника мобільного прикордонного загону полковника ОСОБА_2 , де брав участь у нараді стосовно прийняття у підпорядкування до складу органів СхРУ 15 МПРИКЗ.

Ухвалою суду від 11.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено відкрите судове засідання на 17.12.2024.

У зв`язку з клопотанням позивача судове засідання відкладене на 21.01.2025.

Від представника відповідача 26.12.2024 надійшов відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що позивач, будучи першим заступником начальника прикордонного загону - начальником штабу НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону ДПСУ, підпорядковується командиру бригади і є прямим начальником усього особового складу бригади. Свідченням неналежного виконання позивачем своїх обов`язків стало підтвердження в ході розслідування прорахунків в управлінській діяльності підпорядкованих позивачу посадових осіб першого та третього впс (тип С) першої приккшр, керівництва першої приккшр 15 МПКРИЗ, які сприяли відходу військовослужбовців з займаних позицій без рішення старшого начальника, та, як наслідок, зайняття позицій ворогом. За вказаним фактом було проведене службове розслідування, за результатами якого було прийнято спірний наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення "сувора догана". Щодо проведення службового розслідування саме СхРУ зазначив, що останнє телеграмою №гриф/04.2-1662-Е від 12.10.2024 повідомило Адміністрацію Державної прикордонної служби України про завершення заходів з приймання у підпорядкування 15 МПКРИЗ 12.10.2024, а тому твердження позивача про відсутність правових підстав у відповідача призначати дане службове розслідування не відповідають дійсності.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій підтримав позицію, викладену у позовній заяві, додатково зазначивши, що відповідачем у відзиві не наведено жодних доказів, які б спростовували факти викладені ним у позові.

Від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що підставою для видачі актів приймання у підпорядкування від 12.10.2024 та телеграми від 12.10.2024 №гриф/04.2-1662-Е від 12.10.2024 стали видані Адміністрацією Держприкордонслужби наказ від 05.10.2024 №171 від 05.10.2024 №171 Про внесення змін до наказу Адміністрації Держприкордонслужби від 26.12.2022 №118 ДСК, яким НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін був включений до складу органів СхРУ, та наказ від 06.10.2024 №1125-АГ Про приймання у підпорядкування органу Держприкордонслужби, яким начальнику СхРУ ДПСУ було визначено організувати та провести заходи з приймання у підпорядкування до складу органів Східного регіонального управління НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Зазначає, що таких обставин, начальник СхРУ ДПСУ, будучи визначеним Головою Державної прикордонної служби України командиром в розумінні статей 5, 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ, не міг залишити поза увагою порушення військової дисципліни у ввіреній йому для управління військовій частині. Первинна подія, стосовно якої відбувалося дослідження і в подальшому був виданий спірний наказ, відбулася 10.10.2024, тобто, після видання вказаних вище наказів від 05.10.2024 №171 та від 06.10.2024 №1125-АГ. Тим більше, оскільки акти приймання були підписані 12.10.2024, начальник СхРУ мав повноваження 13.10.2024 досліджувати питання щодо наявності порушень дисципліни у підпорядкованому йому органі, а також притягувати до дисциплінарної відповідальності військовослужбовців за порушення, вчинені ними наче б то до підпорядкування СхРУ. Вказане узгоджується зі ст. 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ, згідно якої командир зобов`язаний не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Також наполягав на тому, що проведення службового розслідування не є обов`язковою умовою для накладення дисциплінарного стягнення на військовослужбовця.

У судовому засіданні 21.01.2025 позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог і просив відмовити в позові за безпідставністю.

Після з`ясування позиції учасників справи суд протокольною ухвалою, без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив перейти до подальшого розгляду справи у письмовому провадженні.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у письмовому провадженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Полковник ОСОБА_1 відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України від 12.06.2024 №1026-ОС з 17.06.2024 наказом НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону від 17.06.2024 №836-ОС призначений на посаду першого заступника начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону - начальника штабу.

Групою офіцерів СхРУ на виконання наказу СхРУ ДПСУ від 13.10.2024 №16-АГ-ДСК "Про призначення службового розслідування" в період з 13.10.2024 по 23.10.2024 проводилося службове розслідування з метою встановлення причин та передумов, що сприяли можливому неналежному виконанню службових обов`язків посадовими особами НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону (далі - 15 МПКРИКЗ).

За результатами службового розслідування начальником СхРУ ДПСУ бригадним генералом О.Птицею винесено наказ від 29.10.2024 №20-АГ-ДСК "Про результати службового розслідування", пунктом 2 розпорядчої частини якого за порушення вимог статей 11, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, пункту 2 Посадової інструкції першого заступника начальника загону - начальника штабу, яка затверджена наказом начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону від 22.06.2023 №873-АГ "Про затвердження положень про структурні підрозділи, посадові інструкції", які полягають у тому, що в умовах правового режиму воєнного стану, будучи відповідальною особою за готовність загону до дій та виконання ним поставлених завдань, не забезпечив належну організацію роботи штабу МПРИКЗ в частині всебічного забезпечення в інтересах першої приккшр в батальйонному районі оборони під час виконання бойових (спеціальних) завдань, послаблені запиту з командування першої приккшр щодо бойового застосування сил та засобів вогневого ураження на випадок ускладнення обстановки, на полковника ОСОБА_1 (П-000817), першого заступника начальника загону - начальника штабу 15 МПРИКЗ, накладено дисциплінарне стягнення сувора догана.

З вказаним наказом позивач ознайомився 02.11.2024 та, не погодившись з таким рішенням, подав рапорт по команді від 05.11.2024 з клопотанням перед начальником СхРУ ДПСУ бригадним генералом ОСОБА_3 про скасування наказу в частині накладення дисциплінарного стягнення сувора догана. У вказаному рапорті також просив надати можливість ознайомитися з висновком та матеріалами службового розслідування в частині, що стосується його, та отримати інформацію про підстави проведення службового розслідування, склад комісії; направити висновки та наказ СхРУ ДПСУ від 29.10.2024 №20-АГ-ДСК "Про результати службового розслідування" на розгляд Голові ДПСУ для прийняття правового рішення.

На вказаний рапорт позивач отримав лист від 15.11.2024 №02.3/11582-24, яким повідомлено, що спірний наказ скасуванню не підлягає та є таким, що відповідає законодавству України.

За наведених обставин позивач вважає, що відповідачем протиправно, за відсутності підстав та з явним перевищенням службових повноважень, прийнято оскаржувані накази, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання спірних правовідносин регламентовано Порядком проведення службового розслідування в Державній прикордонній службі України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справі України №815 від 08.1.2021, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.01.2022 р. за №39/37375 (далі - Порядок №815), Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 року №551-ХІV.

Так, відповідно до ч.1, 4 розділу 1 Порядку №815, цей Порядок визначає підстави та процедуру проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Адміністрації Державної прикордонної служби України, регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, Морської охорони, навчальних закладів, науково-дослідних установ, органів забезпечення, підрозділів спеціального призначення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби), а також військовозобов`язаних під час проходження ними навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження ними підготовки та зборів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (підготовки, зборів), оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішень, а також повноваження посадових осіб під час проведення службового розслідування.

Підставою для призначення службового розслідування є: наявність інформації про невиконання або неналежне виконання військовослужбовцем своїх службових обов`язків; наявність інформації про порушення військової дисципліни або громадського порядку, вимог законодавства, наказів начальників (командирів), розпорядчих документів або виявлення ознак таких порушень; виявлення фактів завдання шкоди; припис Національного агентства з питань запобігання корупції або подання спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції; установлення фактів дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак, а також сексуальних домагань; неправомірне застосування військовослужбовцем заходів фізичного впливу, спеціальних засобів, вогнепальної зброї, озброєння та бойової техніки.

Порядок проведення службового розслідування регламентовано розділом ІІ Порядку №815.

Згідно пунктів 1, 4, 5, 6, 8 розділу ІІ Порядку № 815 службове розслідування призначається письмовим наказом начальника (командира) органу Держприкордонслужби. Інші посадові особи можуть звертатися з клопотанням за підпорядкованістю про призначення службового розслідування.

Начальник (командир) органу Держприкордонслужби зобов`язаний призначити службове розслідування: не пізніше десяти діб від дня, коли йому стало відомо про правопорушення; протягом трьох діб - за фактами, які є підставою для усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків, або після отримання письмової доповіді посадових (службових) осіб про завдання шкоди.

У наказі про призначення службового розслідування зазначаються: підстави для призначення службового розслідування; посада, військове звання, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) особи, стосовно якої має бути проведено службове розслідування (якщо її встановлено); посада, військове звання, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) особи, якій доручено проведення службового розслідування, або голови та членів комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування); мета проведення службового розслідування; дати початку проведення службового розслідування та подання висновку службового розслідування на затвердження; матеріально-технічне забезпечення роботи посадової особи чи комісії на час проведення службового розслідування (за потреби); інші, прийняті в разі потреби, рішення начальника (командира) органу Держприкордонслужби.

Службове розслідування може бути проведено особисто начальником (командиром) органу Держприкордонслужби чи доручено військовослужбовцю офіцерського складу. У разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу службове розслідування може бути доручено військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

У разі потреби залучення фахівців до проведення службового розслідування начальник (командир) органу Держприкордонслужби призначає комісію у складі голови та членів комісії, про що зазначається в наказі.

У випадку відсутності голови комісії з будь-яких підтверджених поважних причин його обов`язки в установленому порядку покладаються на одного з членів комісії, а в разі відсутності з поважних причин особи, якій доручено проведення службового розслідування (одного з членів комісії), за необхідності її (його) заміна здійснюється іншою посадовою (службовою) особою відповідно до наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби.

Для забезпечення повного та об`єктивного проведення службового розслідування начальник (командир) органу Держприкордонслужби може клопотати перед старшим начальником (командиром) про залучення до проведення службового розслідування фахівців з інших органів (підрозділів) Держприкордонслужби, що знаходяться в його підпорядкуванні.

За правилами пунктів 1, 2, 4 розділу ІV Порядку № 815 службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення.

У разі потреби за мотивованим рапортом особи, якій доручено проведення службового розслідування, або голови комісії строк службового розслідування може бути продовжено начальником (командиром) органу Держприкордонслужби, який призначив таке розслідування, або старшим начальником (командиром), але не більш як на один місяць, про що видається письмовий наказ.

Службове розслідування починається з дня, визначеного в наказі про призначення службового розслідування. Днем закінчення службового розслідування є день затвердження висновку службового розслідування начальником (командиром), який призначив службове розслідування.

Вищезазначеними нормами законодавства визначено порядок та строки проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Державної прикордонної служби України.

Згідно вимог адміністративного позову, предметом оскарження у цій справі є Наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 Про призначення службового розслідування від 13.10.2024 №16-АГ-ДСК та Наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 Про результати службового розслідування від 29.10.2024 №20-АГ-ДСК в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності "сувора догана".

Надаючи оцінку вказаним наказам, з урахуванням підстав, якими позивач обґрунтовує їх протиправність та незаконність, суд виходить з наступного.

В обґрунтування підстав скасування наказу від 13.10.2024 №16-АГ-ДСК позивач зазначив, що призначення службового розслідування лежить поза межами компетенцї відповідача, оскільки станом на 12.00 12.10.2024 (коли відбувся відхід о/с з позицій "Пупс", "Сокіл" та "Острів") підрозділи та управілнні 15 МПРИКЗ ще не були прийняті у підпорядкування до складу органів СхРУ, акти ще не були затверджені; за потреби це розслідування мало бути призначене або командиром 1 окремої танкової бригади (в смузі оборони якої діяв та виконував бойові завдання особовий склад 1 приккшр 15 МПРИКЗ) або командувачем ОТУ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (в операційній зоні якого діяв особовий склад 1 приккшр 15 МПРИКЗ); зазначена мета службового розслідування "встановлення причин та передумов, що сприяли можливому неналежному виконанню службових обов`язків" не відповідає підставам, визнеченим Порядком №815.

Вказане, на думку позивача, свідчить що наказ про призначення службового розслідування є незаконним, необґрунтованим, протиправним і підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку вказаним доводам, суд вважає за необхідне зазначити, що оскарження дій відповідача щодо винесення наказу про призначення службового розслідування жодним чином не спрямоване на відновлення попереднього становища позивача, оскільки відсутні обставини порушення його прав у межах спірних правовідносин.

Суд зауважує, що статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Тобто, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Зокрема, звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення "Аксу проти Туреччини" [Aksu v. Turkey] пункт 50; "Берден" [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; "Тенасе проти Молдови" [Tгnase v. Moldova]).

Отже, наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, без реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, тільки тому, що заявник вважає, що начебто певні обставини впливають на його правове становище. Предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Під час вирішення спору суду необхідно пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Тобто, підставами для визнання протиправними актів суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких рішень протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються розгляду питання правомірності прийняття наказу про призначення службового розслідування, проте оскаржуваним рішенням відповідача оцінка дій позивача по суті не надавалася, він є проміжним та не створює для позивача юридичних наслідків.

За загальним правилом, кожна особа, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Натомість, на переконання суду, розгляд питання правомірності винесення наказу про призначення службового розслідування розслідування, не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, а тому не відповідає завданням адміністративного судочинства.

Окрім того, суд вважає за доцільне наголосити, що в даному випадку службове розслідування було проведено не відносно особи позивача ОСОБА_1 , а з метою встановлення причин та передумов, що сприяли можливому неналежному виконанню службових обов`язків.

На думку суду, в даному випадку наказом, що несе прямі юридичні наслідки для позивача, є саме наказ відповідача від 29.10.2024 №20-АГ-ДСК "Про результати службового розслідування", яким встановлено порушення в діях ОСОБА_1 та застосовано щодо нього дисциплінарне стягнення "сувора догана".

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що підстави для скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 Про призначення службового розслідування від 13.10.2024 №16-АГ-ДСК відсутні, позаяк цей наказ є процесуальним рішенням суб`єкта владних повноважень при проведенні службового розслідування по факту встановлення причин та передумов, що сприяли можливому неналежному виконанню службових обов`язків, та у жодному разі не відносно, зокрема, особи позивача, а тому в цій частині суд відмовляє в задоволенні позову.

Стосовно підстав визнання протиправним та скасування наказу від 29.10.2024 №20-АГ-дск "Про результати службового розслідування" в частині, що стосується ОСОБА_1 , першого заступника начальника загону - начальника штабу 15 МПРИКЗ, судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, Закон України Про військовий обов`язок і військову службу, Закон України Про збройні Сили України, Закону України Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 23.05.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) також визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина 4 статті 2 Закону №2232-XII).

Законом України від 24.03.1999 №551-XIV "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ у редакції на час спірних відносин), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення (стаття 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

За приписами статті 7 Дисциплінарного статуту ЗСУ застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби ЗСУ у редакції на час спірних відносин).

Згідно з статтею 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (пункт 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ).

За статтею 26, 27 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України Про оборону України дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Згідно зі статтею 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Статтями 84, 85 та 87 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Дисциплінарне стягнення виконується, як правило, негайно, а у виняткових випадках - не пізніше ніж за три місяці від дня його накладення. Після закінчення зазначеного строку стягнення не виконується, а лише заноситься до службової картки військовослужбовця. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні та у відпустці (стаття 96 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Відповідно до статті 97 Дисциплінарного статуту ЗСУ про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення. Оголошувати про дисциплінарні стягнення командирам у присутності підлеглих заборонено.

Статтею 98 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення за видами, встановленими статтею 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. При цьому, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, яке має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць, і дисциплінарне стягнення має бути накладене (у разі провадження службового розслідування) - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці.

Саме з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення може передувати проведення службового розслідування.

У ході судового розгляду справи встановлено, що на позивача накладено дисциплінарне стягнення сувора догана за порушення вимог статей 11, 16, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та пункту 2 Посадової інструкції першого заступника начальника загону - начальника штабу, яка затверджена наказом начальника НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону від 22.06.2023 № 873-АГ «Про затвердження положень про структурні підрозділи, посадові інструкції», які полягають у тому, що в умовах правового режиму воєнного стану, будучи відповідальною особою за готовність загону до дій та виконання ним постановлених завдань, не забезпечив належну організацію роботи штабу МПРИКЗ в частині всебічного забезпечення в інтересах першої приккшр в батальйонному районі оборони під час виконання бойових (спеціальних) завдань, послаблені запиту з командування першої приккшр щодо бойового застосування сил та засобів вогневого ураження на випадок ускладнення обстановки, на полковника ОСОБА_1 (П-000817), першого заступника начальника загону - начальника штабу 15 МПРИКЗ.

В обґрунтування підстав для скасування наказу про результати службового розслідування позивач стверджує, що він заснований на неповних (вибіркових), повністю не перевірених даних і необґрунтованих висновках, оскільки група, яка проводила це службове розслідування, провела його неповно, без всебічного та об`єктивного дослідження події, яка мала місце, без врахування ряду фактів та доказів. Крім того, до складу комісії були залучені військовослужбовці СхРУ, які, на думку позивача, не є фахівцями, що можуть надавати оцінку будь-яким діям військовослужбовців 1 приккшр 15 МПРИКЗ.

Суд зазначає, що відповідно до п.5 розділу V Порядку №815 особи, які опитуються під час проведення службового розслідування, повинні надати правдиві письмові пояснення по суті предмета службового розслідування й поставлених їм питань та пред`явити документи чи матеріали.

Особи, які опитуються під час проведення службового розслідування, мають право: давати усні чи письмові пояснення з приводу відомих їм фактів та обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування; відмовлятися давати будь-які пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом (п.6 розділу V Порядку №815).

Відповідно до п.7 розділу V Порядку №815 усне пояснення, записане особою, яка проводить службове розслідування, зі слів особи, що опитується, також має містити запис про ознайомлення опитуваної особи зі змістом пояснення, про що опитувана особа робить запис «Пояснення мною прочитано, з моїх слів записано правильно» і ставить під ним підпис. За наявності зауважень до пояснення, записаних з її слів, опитувана особа робить запис «Пояснення мною прочитано, з моїх слів записано неправильно» і письмово викладає суть зауважень у поясненні. У разі написання пояснення на декількох аркушах опитувана особа підписує кожну сторінку.

Порядок оформлення результатів службового розслідування врегульовано нормами розділу VІ Порядку №815.

За результатами службового розслідування складається висновок службового розслідування.

У висновку службового розслідування зазначаються: посада, звання, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) особи (осіб), яка(і) проводила(и) службове розслідування; підстави для проведення службового розслідування; установлені під час службового розслідування обставини, за яких військовослужбовцем (військовослужбовцями) учинено правопорушення, які стали підставою для призначення службового розслідування; час, місце, спосіб, мотив та мета вчинення правопорушення, його наслідки (їх тяжкість); посада, військове звання, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), персональні дані (дата та місце народження, освіта, період військової служби, період перебування на займаній посаді, наявність або відсутність у неї незнятих дисциплінарних стягнень), характеристика особи, яка вчинила правопорушення, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли його вчиненню; наявність причинного зв`язку між неправомірними діяннями військовослужбовця та їх наслідками; умови, що передували вчиненню правопорушення або спонукали до його вчинення; вимоги законодавства або посадові обов`язки, які було порушено; завдана шкода та її розмір; наявність вини військовослужбовця (військовослужбовців), обставин, що її пом`якшують чи обтяжують, а також ставлення військовослужбовця (військовослужбовців) до вчиненого; відомості про залучення фахівців та дані про них (прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), посада), надані ними висновки; відомості, що підтверджують чи спростовують інформацію, яка стала підставою для призначення службового розслідування; пропозиції щодо застосування до військовослужбовця (військовослужбовців) дисциплінарного стягнення, притягнення до матеріальної відповідальності, ступінь тяжкості отриманих тілесних ушкоджень (за наявності), обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, а також відомості про списання чи відновлення використаних, пошкоджених або втрачених матеріальних цінностей, зброї, боєприпасів, службових документів та про надсилання матеріалів службового розслідування до відповідних органів для прийняття рішення згідно із законодавством; запропоновані заходи, спрямовані на усунення виявлених під час службового розслідування недоліків, причин та умов виникнення обставин, які стали підставою для призначення службового розслідування.

До висновку службового розслідування додаються пояснення, акти, довідки, характеристики, копії службових карток та інші матеріали, що стосуються службового розслідування.

Висновок службового розслідування підписується особами, які проводили службове розслідування, та візується посадовою особою юридичної служби. У разі встановлення порушення порядку проведення службового розслідування та/або вимог законодавства посадова особа юридичної служби надає свої письмові заперечення, які долучаються до матеріалів службового розслідування, про що робиться запис у висновку службового розслідування.

Після підписання та візування посадовою особою юридичної служби висновок службового розслідування з матеріалами, що стосуються службового розслідування, подаються на розгляд та затвердження начальникові (командиру) органу Держприкордонслужби, який призначив таке розслідування.

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що під час проведення службового розслідування проведено опитування та відібрано пояснення у керівництва першого та третього впс (тип С) першої приккшр, першої приккршр 15 МПРИКЗ та керівництва 15 МПРИКЗ. Надані пояснення стосувалися розвитку обстановки та відтворення подій за фактом залишення позицій військовослужбовцями підрозділів 15 МПРИКЗ в період з 10.10.2024 по 12.10.2024. З досліджених посянень також встановлено, що під час проведенян службового розслідування ні від керівництва 15 МПРИКЗ, ні від інших осіб, які були безпосередніми учасниками даних подій, не отримано інформації про вину саме ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що така інформація стосовно ОСОБА_1 відсутня і у Висновку службового розслідування за фактом встановлення причин та передумов, що сприяли можливо неналежному виконанню службових обов`язків посадовими особами НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону, затвердженого 28.10.2024 начальником СхРУ бригадним генералом ОСОБА_3 (далі - Висновок).

Враховуючи викладене, суд вважає, що службовим розслідуванням не було достеменно з`ясовано, чи вчиняв саме позивач порушення військової дисципліни, а також не встановлено належним чином обставини вчиненого правопорушення, його наслідки, ступінь вини позивача, причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, не обґрунтовано обраний вид стягнення.

Окрім того суд зазначає, що згідно оскаржуваного наказу від 29.10.2024 №20-АГ-дск "Про результати службового розслідування" позивача притягнуто до дисциплінарного стягнення "сувора догана" за порушення вимог статей 11, 16, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та пункту 2 Посадової інструкції першого заступника начальника загону - начальник штабу, проте зазначені норми є загальними та в оскаржуваному наказі не вказують на жодне конкретне порушення позивачем службової дисципліни, з огляду на що унеможливлюється виконання статті 98 Дисциплінарного статуту.

Тобто норми, які на думку відповідача порушені позивачем, містять загальні визначення з великим переліком обов`язків та принципів, яких має дотримуватися військовослужбовець/начальник штабу. При цьому відповідачем ні у Висновку, ні в оскаржуваному наказі не конкретизовані протиправні дії позивача щодо кожного порушення зазначених статей, що свідчить про формальний підхід начальника СхРУ при накладенні дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 .

Суд наголошує, що саме лише відтворення у висновку службового розслідування фабули певного правопорушення не є достатнім для того, щоб вважати такий висновок обґрунтованим, як і ухвалене на підставі нього рішення. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування поясненнями та документами.

Таким чином, на думку суду, відповідачем при визначенні порушених позивачем норм не дотримано принципу юридичної визначеності.

Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування).

Юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019) [2].

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 1-2/2016).

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 вказано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування). Правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Повертаючись до спірних правовідносин, суд зазначає, що посилання на норми статей, які містять загальні визначення, позбавляє позивача можливості зрозуміти за що саме він має нести відповідальність та як не допустити аналогічних ситуацій у майбутньому.

Крім цього, з Висновку також є незрозумілим зв`язок із діями позивача, причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення та визначеними в порушення нормами.

Суд вважає за необхідне наголосити, що підставою для дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, склад якого включає суб`єкт, суб`єктивну сторону, об`єкт і об`єктивну сторону.

Для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності необхідно, щоб був зафіксований факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

Проте відповідачем не доведено обґрунтованість накладення на позивача дисциплінарного стягнення у виді сувора догана, тому наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.10.2024 №20-АГ-дск "Про результати службового розслідування" в частині, що стосується полковника ОСОБА_1 , підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування наказів, підлягають частковому задоволенню.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77, 90, 139, 246, 255, 295, 297 КАС України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.10.2024 №20-АГ-дск "Про результати службового розслідування", в частині накладення на полковника ОСОБА_1 (П-000814) дисциплінарного стягнення "сувора догана".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова

28.04.25