Справа № 334/9288/24
Суддя: Добрєв М. В.
Дата ухвалення: 2025-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 21.04.2025
Справа № 334/9288/24
Провадження № 2-а/334/11/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

за участі секретаря судового засідання Зайцевої С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Греков Д.В. до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд: постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 902 від 06 листопада 2024 року за справою про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП і накладання стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000,00 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. скасувати; провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування позову зазначено, що постановою т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 902 від 06 листопада 2024 року за справою про адміністративне правопорушення, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000,00 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Відповідно до вказаної постанови № 902 від 06 листопада 2024 року за справою про адміністративне правопорушення, ІНФОРМАЦІЯ_2 засобам поштового зв`язку було надіслано повістку № 36-УП від 05.08.2024 року про виклик позивача ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 28.08.2024 року з метою призову на військову службу під час мобілізації, яка була отримана позивачем 12.08.2024 року.

Проте 28.08.2024 року позивач до ІНФОРМАЦІЯ_3 не прибув, доказів щодо поважних причини неприбуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 не надав.

Позивач зазначає, що в періоди з 27.08.2024 року по 30.08.2024 року, з 31.08.2024 року по 04.09.2024 року позивач офіційно перебував на лікарняному, про що двічі повідомляв відповідача.

Позивач зазначив, що надав відповідачу належні докази тимчасової непрацездатності, консультативні висновки лікарня спеціаліста, інформаційні довідки з електронної системи охорони здоров`я про тимчасову непрацездатність, витяги з електронного реєстру листків непрацездатності, а також докази негайного повідомлення відповідача про повідомлення про поважність причин неявки, однак відповідачем при складанні оскаржуваної постанови вказані докази взагалі не було взято до уваги та фактично проігноровані без належних на те підстав.

Крім того, позивач виконав свій обов`язок та повідомив відповідача у встановленні ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», порядок та строки про поважність причин неприбуття за повісткою 28.08.2024 року.

Таким чином, як зазначає позивач, надані ним медичні документи, медичні висновки є належними доказами, що засвідчують його тимчасову непрацездатність та є поважною причиною неприбуття за повісткою у визначений час, на що відповідач уваги не звернув.

Крім того, позивач звернув увагу суду, що 02.09.2024 року, в період хвороби, на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 засобами поштового зв`язку позивачем було надіслано заяву про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 12 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки позивач має дружину із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання.

До вказаною заяви було надано копію свідоцтва про шлюб та копію довідки до акту огляду МСЕК від 29.08.2024 року № 824883.

Однак, в порушення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Постанови КМУ від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», станом на момент подання позову відповідачем жодного рішення так прийнято й не було.

Позивач вважає постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 № 902 від 06 листопада 2024 року за справою про адміністративне правопорушення безпідставною, необґрунтованою та такою, що складена з порушенням норм права, у зв`язку з чим звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

17.12.2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

В обґрунтування відзиву зазначено, що за результатами проведеної 23.09.2024 року перевірки даних в інформаційно-комунікаційній системі Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проте, за викликом 28.08.2024 року, військовозобов`язаний ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 не прибув.

Уповноваженою особою у відповідності до ч. 6 ст. 258 КУпАП було складено протокол про адміністративне правопорушення від 30.10.2024 № 6217, в якому сповіщено ОСОБА_1 про місце і час розгляду справи, а саме 06.11.2024 о 08:00 год. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 . В протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вказав, що не прибув за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому що перебував на лікарняному. Належних та допустимих доказів щодо поважних причин неприбуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 не надав. Відповідач зазначив, що розглянувши матеріали справи, дослідивши поштове відправлення № 523 з описом вкладення з повідомленням про вручення та повідомлення про вручення, встановлено, що поважні причини неприбуття чи несвоєчасного прибуття військовозобов`язаного до ТЦК та СП відсутні. Такими своїми діями (бездіяльністю) ОСОБА_1 порушив вимоги ч.1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зокрема, громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до ТЦК та СП для визначення їх призначення на особливий період.

Таким чином, як вважає відповідач, ОСОБА_1 в умовах особливого періоду, скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення, яке є триваючим правопорушенням.

Також зазначив, що до функціональних обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , затверджених начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 26.12.2023 року, відноситься розгляд справ про адміністративні правопорушення.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Дослідивши надані письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить наступного висновку.

За змістом ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Оскільки предметом оскарження є постанова про накладення адміністративного стягнення, суд повинен перевірити законність та обґрунтованість винесення постанови та дослідити, чи було дотримано порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності, чи не пропущено строки, встановлені для розгляду справи та накладення адміністративного стягнення, чи виконано вимоги закону при розгляді справи та інше.

В силу ст.ст. 245, 280 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2024 року відносно позивача ОСОБА_1 головним спеціалістом мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення від 30.10.2024 року.

Відповідно до вказаного протоколу про адміністративне правопорушення від 30.10.2024 року, ОСОБА_1 28.08.2024 року не з`явився за повісткою про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про причини неявки не повідомив.

Протокол було складено за участі позивача, в якому останній зазначив, що на дату виклику перебував на лікарняному. Факт того, що позивач повідомив відповідача при розгляді справи про поважність причин неприбуття не заперечується й відповідачем у відзиві.

У зв`язку із складанням відповідного протоколу, на 06.11.2024 року позивача було викликано до ІНФОРМАЦІЯ_3 для розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Як встановлено судом, у визначений день та час, позивач з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак, без повного та всебічного дослідження всіх фактичних обставин справи, постановою т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 902 від 06 листопада 2024 року за справою про адміністративне правопорушення, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000,00 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Відповідно до вказаної постанови № 902 від 06 листопада 2024 року за справою про адміністративне правопорушення, ІНФОРМАЦІЯ_2 засобам поштового зв`язку було надіслано повістку № 36-УП від 05.08.2024 року про виклик позивача ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 28.08.2024 року з метою призову на військову службу під час мобілізації, яка була отримана позивачем 12.08.2024 року.

Проте, згідно оскаржуваної постанови, 28.08.2024 року позивач до ІНФОРМАЦІЯ_3 не прибув, доказів щодо поважних причини неприбуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 не надав.

Такими діями згідно оскаржуваної постанови позивач ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема, громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до ТЦК та СП для визначення їх призначення на особливий період.

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Суд погоджується з доводами представника позивача, що постанова ІНФОРМАЦІЯ_1 № 902 від 06 листопада 2024 року за справою про адміністративне правопорушення є безпідставною, необґрунтованою та такою, що складена з порушенням норм права та підлягає скасуванню.

При розгляді справи не були з`ясовані і доведені обставини, які б свідчили, що в діях позивача наявні ознаки проступку, за який законом встановлено адміністративну відповідальність.

Згідно з вимогами ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона до адміністративної відповідальності, тощо.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події та складу адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у зв`язку із хворобою, 26.08.2024 року позивач звернувся до КНП «Чернігівська районна лікарня», де отримав відповідний консультативний висновок лікарня спеціаліста від 26.08.2024 року із діагнозом: «ГРВІ, гострий бронхіт, виразкова хвороба, загострення».

У зв`язку з чим, позивачем було оформлено лікарняний, та відповідно до витягу з електронного реєстру листків непрацездатності, в період з 27.08.2024 року по 30.08.2024 року позивач офіційно перебував на лікарняному.

Листок непрацездатності формується в Електронному реєстрі листків непрацездатності Пенсійного фонду України на підставі інформації медичного висновку (медичних висновків) у разі ідентифікації пацієнта як застрахованої особи в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Копії консультативного висновку лікарня спеціаліста від 26.08.2024 року, інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я про тимчасову непрацездатність від 26.08.2024 року та витягу з електронного реєстру листків непрацездатності були надані позивачем до позову та досліджені судом.

Судом встановлено, що 26.08.2024 року на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачем було надіслано відповідну заяву про повідомлення про поважність причин неприбуття за повісткою 28.08.2024 року у зв`язку із хворобою, що підтверджується наданою позивачем до суду роздруківкою надсилання заяви з електронної пошти.

Одразу після закриття лікарняного 30.08.2024 року, в цей же день, у зв`язку із загостренням хвороби, позивач повторно звернувся до КНП «Чернігівська районна лікарня», де отримав відповідний консультативний висновок лікарня спеціаліста від 30.08.2024 року із діагнозом: «ГРВІ, гострий бронхіт, виразкова хвороба, загострення, рекомендація продовжити лікування».

У зв`язку з чим, позивачем було оформлено повторний лікарняний, та відповідно до витягу з електронного реєстру листків непрацездатності, в період з 31.08.2024 року по 04.09.2024 року позивач офіційно перебував на лікарняному.

Копії консультативного висновку лікарня спеціаліста від 30.08.2024 року, інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я про тимчасову непрацездатність від 30.08.2024 року та витягу з електронного реєстру листків непрацездатності були надані позивачем та досліджені судом.

03.09.2024 року на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачем було також надіслано відповідну заяву про продовження перебування на лікуванні, що підтверджується наданою позивачем до суду роздруківкою надсилання заяви з електронної пошти.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються, зокрема, хвороба громадянина.

У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб.

Згідно п. 23 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» в редакції на час винесення оскаржуваної постанови, поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форми власності), визнаються, зокрема, хвороба громадянина.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач виконав свій обов`язок та повідомив відповідача у встановленні ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», порядок та строки про поважність причин неприбуття за повісткою 28.08.2024 року.

Надані позивачем медичні документи, медичні висновки є належними доказами, що засвідчують його тимчасову непрацездатність та є поважною причиною неприбуття за повісткою у визначений час.

У зв`язку із чим виключається склад інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Верховний Суд у постанові від 27.06.2019 у справі №560/751/17 зазначив, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, особа уповноважена на складання постанови, при підготовці та розгляді справи про адміністративне правопорушення не забезпечила дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом, зокрема не з`ясувала: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до норм чинного законодавства в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також звертає увагу, що Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (стаття 5).

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (стаття 8).

Частиною першою статті 3 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" визначено, що електронна система охорони здоров`я - інформаційно-комунікаційна система, що забезпечує автоматизацію ведення обліку медичних послуг та управління інформацією про охорону здоров`я, у тому числі медичною інформацією, шляхом створення, розміщення, оприлюднення та обміну інформацією, даними і документами в електронному вигляді, до складу якої входять центральна база даних та електронні медичні інформаційні системи, між якими забезпечено автоматичний обмін інформацією, даними та документами через відкритий програмний інтерфейс (API).

Відповідно до статті 24-2 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" порядок функціонування електронної системи охорони здоров`я затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням вимог законодавства України щодо захисту персональних даних. Захист інформації в електронній системі охорони здоров`я здійснюється у встановленому законодавством порядку. Метою функціонування електронної системи охорони здоров`я є забезпечення виконання завдань та функцій у сфері охорони здоров`я, визначених відповідно до закону.

Відповідно до п.3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18.09.2020 № 2136, у цьому Порядку термін "медичний висновок" вживається у значенні електронного документа, що формується на підставі медичних записів (без відмітки про відміну запису) в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.

Відповідно до п.2 Порядку організації ведення Електронного реєстру листків непрацездатності та надання інформації з нього затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 р. № 328 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 2021 р. № 323), медичний висновок про тимчасову непрацездатність (далі - медичний висновок) - електронний документ, що формується на підставі медичних записів в електронній системі охорони здоров`я та містить висновок лікаря за результатами медичної експертизи з тимчасової втрати працездатності, що засвідчує тимчасову непрацездатність та є підставою для створення листка непрацездатності.

Таким чином інформаційні довідки з електронної системи охорони здоров`я разом з іншими медичними документами наданими позивачем є належними доказами, що засвідчують його тимчасову непрацездатність внаслідок захворювання або травми загального характеру у періоди з 27.08.2024 по 30.08.2024 та з 31.08.2024 по 04.09.2024 та є поважною причиною неприбуття за повісткою у визначений час.

Судом також встановлено, що 02.09.2024 року, в період хвороби, на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 засобами поштового зв`язку позивачем було надіслано заяву про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 12 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки позивач має дружину із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання.

До вказаною заяви було надано копію свідоцтва про шлюб та копію довідки до акту огляду МСЕК від 29.08.2024 року № 824883.

Вказані документи також були досліджені судом.

Відповідно до пункту 60 Постанови КМУ від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», в редакції на час винесення оскаржуваної постанови, комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку до о поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Однак, в порушення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Постанови КМУ від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», в редакції на час винесення оскаржуваної постанови, станом на момент подання позову відповідачем жодного рішення так прийнято й не було.

Суд погоджується з доводами представника позивача, що фактично, незважаючи на наявність відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, про що позивач офіційно заявив, беручи до уваги поважність причин неприбуття за повісткою 28.08.2024 року, яка підтверджується документально, своєчасне повідомлення відповідача про неможливість прибуття з поважних причин, відповідачем без з`ясування всіх цих обставин, протиправно було винесено оскаржувану постанову.

Суд також погоджується з доводами представника позивача, що статтею 217 КУпАП передбачено, що посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків.

Перелік посадових осіб, які від імені органів, згаданих у пунктах 2, 5статті 213 цього Кодексу, розглядають справи про адміністративні правопорушення, встановлюється законами України.

Згідно статті 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до частини восьмої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» положення про центри рекрутингу, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються Кабінетом Міністрів України. Діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, центрів рекрутингу координується та спрямовується Міністерством оборони України.

Відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого Постановою КМУ № 154 від 23.02.2022 (надалі Положення), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (пункт 1).

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки очолюють керівники, які організовують діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Безпосереднє керівництво територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки і контроль за їх діяльністю здійснюють відповідні оперативні командування, а загальне - Командування Сухопутних військ Збройних Сил, яке узгоджує основні питання діяльності територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з відповідними структурними підрозділами Генерального штабу Збройних Сил та Міноборони (пункт 3).

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.

Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

Положення про районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються керівниками відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя (пункт 7).

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань: розглядають справи (цілодобово під час проведення мобілізації та/або у період воєнного стану) про адміністративні правопорушення та накладають адміністративні стягнення відповідно та з дотриманням Кодексу України про адміністративні правопорушення(пункт 9).

ІНФОРМАЦІЯ_6 має право: розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 Кодексу України, і накладати адміністративні стягнення (пункт 12).

Отже, з наведених вище положень законодавства слідує, що повноваженнями щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення, що визначені статтею 235 КУпАП наділені виключно керівники територіального центру комплектування та соціальної підтримки, при цьому керівники районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки таких повноважень не мають.

Як вбачається з обставин справи, справу про адміністративне правопорушення щодо позивача розглянуто т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 та за результатами розгляду справи цією ж особою винесено постанову про накладення адміністративного стягнення.

Тобто справа про адміністративні правопорушення була розглянута і накладено адміністративне стягнення посадовою особою, яка не мала на це повноважень.

Вказане в сукупності свідчить про відсутність як події інкримінованого правопорушення так й його складу.

Статтею 247 КУпАП визначено, що провадження за адміністративним правопорушенням не може бути відкрито, а відкрите підлягає закриттю за низкою обставин, в тому числі і у зв`язку з відсутністю події та складу правопорушення.

Від всебічності і об`єктивності з`ясування усіх обставин у справі залежить прийняття правильного рішення уповноваженим на те органом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Дане положення закріплено в ст. 62 Конституції України.

Законодавство України у відповідності до ст.19 Конституції України передбачає що посадові (службові) особи органів державної влади можуть діяти виключно у межах, способом, та у порядку що прямо передбачені законом.

Відповідачем при винесені постанови не було наведено доказів, на яких ґрунтується його висновок про адміністративне правопорушення, та не було зазначено мотивів відхилення інших доказів.

Ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлює, що ніхто не може бути підданий заходу стягнення у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

В своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Альне де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», національні суди при розгляді справ зобов`язані застосовувати Конвенцію та практику Суду, які є джерелом національного права України.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях. Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005). Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових службових осіб.

Згідно із п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011, в аспекті конституційного звернення положення часті другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так: конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальнім законом.

Підсумовуючи викладене в сукупності, у взаємозв`язку з наданими доказами, постанова т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 902 від 06 листопада 2024 року за справою про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП і накладання стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000,00 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. не відповідає фактичним обставинам справи, є неправомірною, необґрунтованою, такою, що винесена з порушенням порядку розгляду справ про адміністративне правопорушення та такою, що підлягає скасуванню.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного правового аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться у матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 286, 293 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 902 від 06 листопада 2024 року за справою про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП і накладання стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000,00 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 , понесені ним судові витрати у виді судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд міста Запоріжжя або безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя: Добрєв М. В.