Справа № 577/1083/25
Суддя: Кравченко В. О.
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 577/1083/25
Провадження № 2-а/577/31/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року

Суддя Конотопського міськрайонного суду Сумської області Кравченко В.О. розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження в справі,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просить скасувати постанову АП № 2904 від 04.11.2024 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , про притягнення до адмінвідповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП з накладенням стягнення в розмірі 17000,00 грн. (далі по тексту Постанова), а провадження у справі закрити за відсутністю складу адмінправопорушення.

На обґрунтування у позові вказано, що 25.02.2025 року Позивачу стало відомо про відкриття відносно нього виконавчого провадження за Постановою АП № 2904 від 04.11.2024 року, винесеною ІНФОРМАЦІЯ_3 . У оскаржуваній постанові вказано, що 21.10.2024 року було встановлено факт вчинення ОСОБА_1 адмінправопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки останній 29.11.2023 року о 10 год. 00 хв. в особливий період під час мобілізації не прибув за викликом на збірний пункт ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи оповіщеним 27.11.2023 року про необхідність прибуття. Позивач, зокрема наголошує, що на дату вчинення адмінправопорушення діяла редакція ст. 210-1 КУпАП від 15.04.2023 року, яка не містила частину третю, а тому притягнення його за цією нормою є неправомірним, що є підставою для закриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 03.03.2025 року по справі відкрито провадження та, враховуючи норми ст.ст. 274, 279 ЦПК України, постановлено розгляд справи провести у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позивачу ОСОБА_1 вказана ухвала направлена на адресу, зазначену у позовній заяві (а.с. 26).

ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 надіслав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, задоволенню позовних вимог заперечують (а.с. 28). До відзиву додані матеріали, на підставі яких ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності.

Суд, дослідивши представлені докази дійшов наступного висновку.

Положеннями ст. 9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 72 КАС).

Статтями 74-76 КАС регламентовано, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За положеннями частини другої статті 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Це означає, що наведена норма Закону встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, а повідомлені позивачем обставини справи відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує.

Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 9 КУпАП закріплено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами І посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, яка притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно Постанови АП № 2904, яка є предметом судової перевірки, ОСОБА_1 притягнуто до адмінвідповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за те, що: « ОСОБА_1 29.11.2023 року о 10.10 год. в особливий період під час мобілізації не прибув за викликом на збірний пункт ІНФОРМАЦІЯ_1 (розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ), будучи оповіщеним 27.11.2023 року про необхідність прибуття, відповідно до отриманої ним повістки до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою проходження медичного огляду та визначення призначення на особливий період» (а.с. 8, 34).

Отже, інкриміноване правопорушення, за яке 04.11.2024 року притягнуто до відповідальності ОСОБА_1 було вчинено 29.11.2023 року.

Проте, ч. 3 ст. 210-1 КУпАП 29.11.2023 року не існувало, оскільки ця норма почала діяти лише з 19.05.2024 року з набуттям чинності Закону №3696-ІХ «Про внесення змін до КУпАП щодо удосконалення відповідальності за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тому доводи позивача у цій частині заслуговують на увагу.

Відтак, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за діяння, що мало місце 29.11.2023 року, тобто коли КУпАП не містив зазначеної норми, суперечить діючому законодавству, оскільки за загальними правилами закон, який погіршує становище не має зворотної дії.

Відповідно до ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами. За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Підсумовуючи наведене, враховуючи ненадання доказів відповідачем на спростування доводів ініціатора звернення, суд дійшов висновку про скасування Постанови АП № 2904 від 04.11.2024 року та закриття провадження у справі за відсутності події та складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за якою ОСОБА_1 був притягнутий до відповідальності з накладенням стягнення в розмірі 17000 грн.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

При цьому, надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 по справі № 802/2236/17-а.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат понесених позивачем суд зазначає таке.

Статтею 139 КАС унормовано, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати складаються, зокрема із судового збору.

Згідно поданої квитанції позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп., який підлягають відшкодуванню суб`єктом владних повноважень, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Керуючись: ст.ст. 286, 72-77, 139, 271, 272 КАС України, ст.ст. 9, 210-1, 251КУпАП,-

УХВАЛИВ:

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення АП № 2904 від 04.11.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП і накладення штрафу в розмірі 17000 грн., винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 , а провадження у справі закрити за відсутності події та складу правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат 1211 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня складання.

Суддя Кравченко В. О.