Справа № 140/745/25
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року ЛуцькСправа № 140/745/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправним та скасування наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 13 квітня 2023 року №98-к; поновлення в ГУ ПФУ у Волинській області на рівнозначній посаді; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 19 квітня 2023 року по дату поновлення на посаді, виходячи з розрахунку 529,18 грн середньоденної заробітної плати.

Позов обґрунтований тим, що з 01 квітня 2019 року ОСОБА_2 обіймала посаду завідувача сектору медичних та соціальних послуг Ківерцівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області. Натомість пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №1105-XIV) в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року №2620-IX «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №2620-IX) припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Наказом від 13 квітня 2023 року №98-к ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади у зв`язку з скороченням чисельності і штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

ОСОБА_1 вважає наказ від 13 квітня 2023 року №98-к протиправним, оскільки уповноваженим органом не було забезпечено дотримання процедури вивільнення та її працевлаштування: звільнення з роботи відбувалося з порушенням вимог статей 40, 49-2 КЗпП України через те, що не було запропоновано іншої посади (в органі Пенсійного фонду правонаступнику) одночасно з попередженням про звільнення, хоча в ГУ ПФУ у Волинській області протягом періоду часу з моменту попередження про наступне звільнення до моменту звільнення існувало 125 вакантних посад, серед яких було дві вакантні посади не державної служби.

Позивач зазначила, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору; у разі зміни роботодавця, його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Важливою умовою при звільненні працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є неможливість перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, що передбачене частиною 2 вказаної статті.

Позивач також вказала, що жодним нормативно-правовим актом, у тому числі Законом №2620-IX та Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII) не заборонено переведення працівників у випадку реорганізації юридичної особи, яка не є державним органом (у цьому випадку Фонд соціального страхування України), на державну службу без проведення конкурсу. В контексті застосування положень частини шостої статті 36, частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець зобов`язаний був запропонувати всі вакантні посади, які існують в ГУ ПФУ у Волинській області, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Крім того, призначення на вакантні посади державної служби в Головному управлінні Пенсійного фонду України, зокрема ті, які утворилися в результаті реорганізації Фонду соціального страхування України, в період існування спірних правовідносин згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон №389-VIII) відбувалося шляхом звичайного добору на посади, без конкурсного відбору.

З наведених підстав позивач просила позов задовольнити, поновивши її на рівнозначній посаді в ГУ ПФУ у Волинській області з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.74-77). В обґрунтування цієї позиції вказав, що пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105-XIV (в редакції Закону №2620-IX, що діє з 01 січня 2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. На виконання вказаного пункту Закону №1105-XIV та постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» (далі Постанова №1442) 16 січня 2023 року головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України видано наказ №9-ОД «Про скорочення чисельності на штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», пунктом 1 якого передбачено скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18 квітня 2023 року. Головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Волинській області 19 січня 2023 року попереджено ОСОБА_3 про наступне звільнення, а наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 13 квітня 2023 року №98-к позивача звільнено з посади завідувача сектору медичних та соціальних послуг Ківерцівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області з 18 квітня 2023 року. Відповідач вказав, що відповідно до статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду соціального страхування України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях. В силу положень пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець. Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі. За таких умов, вважає, що переведення працівників Фонду соціального страхування України на посади державної служби у Пенсійному фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889-VIII.

Крім того відповідач повідомив, що ГУ ПФУ у Волинській області неодноразово повідомляло Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області та Голову комісії з реорганізації виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області про створення нових структурних підрозділів та про добір кадрів на посади державної служби. Проте позивач, будучи обізнаною про наявні вакантні посади, не виявила свого бажання працювати в органах Пенсійного фонду України та не зверталася із заявою щодо свого працевлаштування.

У відповіді на відзив позивач підтримала доводи позову, стверджуючи на відсутності індивідуальної пропозиції роботодавця усіх існуючих вакантних посад, зокрема, посад недержавної служби (а.с.93-96).

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 перебувала на посаді завідувача сектору медичних та соціальних послуг Ківерцівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області з 01 квітня 2019 року (а.с.43 зворот).

На виконання пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105-XIV, Постанови №1442, на підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України від 16 січня 2023 року №9-ОД «Про скорочення чисельності на штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області видано наказ від 16 січня 2023 року №9-ОД «Про скорочення численності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинські області», пунктом 1 якого скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, з 18 квітня 2023 року відповідно до переліку (у т.ч. Ківерцівського відділення) (а.с.46).

Також головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області винесено наказ від 16 січня 2023 року №8-ОД «Про попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області про наступне їх вивільнення» (а.с.33).

Відповідно до попередження про наступне звільнення від 19 січня 2023 року №ВН-46, з яким позивач ознайомлена особисто під підпис, ОСОБА_3 повідомлено про наступне звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 18 квітня 2023 року. Одночасно роз`яснено, що у зв`язку із скороченням всього штату та чисельності, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України їй не пропонується (а.с.35).

Наказом голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 18 квітня 2023 року №98-к позивача звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України 18 квітня 2023 року. Підставою винесення цього наказу зазначено наказ від 16 січня 2023 року №9-ОД та попередження про наступне звільнення від 19 січня 2023 року №Вн-46 (а.с.34).

Позивач, не погоджуючись зі своїм звільненням та непереведенням до Пенсійного фонду України, звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Як установлено частиною шостою статті 36 КЗпП України, у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини шостої статті 40 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Згідно з частинами другою - четвертою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті (зокрема у разі ліквідації, реорганізації), допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Вирішуючи зазначені питання, суд виходить з того, що 01 січня 2023 року набрав чинності Закон №2620-ІХ, яким Закон №1105-XIV викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105-XIV (в редакції Закону №2620-ІХ, що діє з 01 січня 2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення де єдиного державного реєстру запису про її припинення.

З урахуванням наведених приписів постановою Кабінету Міністрів України №1442 припинено з 01 січня 2023 року, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: Фонд соціального страхування України; управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях (у т.ч. управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області) та у м. Києві; утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України та комісії з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та у м. Києві (пункти 1- 3 Постанови №1442). Також пунктом 6 цієї Постанови установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації. У пункті 7 Постанови №1442 голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду зобов`язано здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620-IX.

Пунктом 1 наказу голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 16 січня 2023 року №9-ОД «Про скорочення численності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області» на виконання вимог пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105-XIV, Постанови №1442 та на підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України від 16 січня 2023 року №9-ОД скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, з 18 квітня 2023 року (а.с.46).

На виконання вимог статей 40, 49-2 КЗпП України, наказу голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 16 січня 2023 року №9-ОД позивач 19 січня 2023 року попереджена про наступне звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з 18 квітня 2023 року (а.с.35) та про скорочення усього штату та чисельності виконавчої дирекції, у зв`язку із чим інша робота не пропонується.

Тобто, Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (комісією з реорганізації) були виконані вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України. У цьому випадку відсутні порушення вимог частини шостої статті 36 КЗпП України, згідно з якою припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, беззаперечно встановлено той факт, що оспорюваний наказ від 18 квітня 2023 року №98-к про звільнення позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників; його положення не суперечать чинному законодавству.

Як видно з відомостей Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 01 червня 2023 року внесено запис про припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (а.с.65).

При розгляді цієї справи суд враховує позиції Верховного Суду у постановах від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі №696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі №297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі №373/2133/17, відповідно до яких суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

З доводами позивача про обов`язок правонаступника роботодавця запропонувати вакантні посади в ГУ ПФУ у Волинській області та вимоги позивачки на поновлення на іншій рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України суд погодитись не може з таких мотивів та підстав.

За приписами частин першої, другої статті 4 Закону №1105-XIV (в редакції до 01 січня 2023 року) Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105-XIV (у редакції з 01 січня 2023 року) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) та Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280.

Пунктами 1, 14 Положення про Пенсійний фонд України визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.

Відповідно до пункту 12 розділу XV Закону №1058-IV у період до перетворення в неприбуткову самоврядну організацію Пенсійний фонд функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положення про Пенсійний фонд України; на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Суд також звертає увагу, що часткове правонаступництво, зокрема публічне правонаступництво, є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому.

У постанові від 09 грудня 2024 року у справі №712/4776/23 Об`єднана палата Верховного Суду виклала правовий висновок, за змістом якого внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом №2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).

Внаслідок передачі Пенсійному фонду України та його територіальним органам функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень з 01 січня 2023 року виникло специфічне публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта приватного права до іншого суб`єкта публічного права внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права i обов`язки.

У контексті наведеного можна сказати, що відбулось приєднання Фонду, що за своєю природою тяжіє до юридичної особи приватного права та юридичної особи публічного права. Прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення його працівників, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях.

В такому випадку при вирішенні трудового спору слід дотримуватись балансу загальних норм трудового права та спеціальних норм права, які регламентують порядок прийняття та проходження публічної служби.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенню суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Саме Закон №889-VIII визначає поняття рівнозначної посади як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Натомість КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить.

Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функцій держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу. Крім того, на державного службовця поширюються обмеження запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, суміщення державної служби з іншими видами діяльності.

Оскільки штат працівників апарату Пенсійного фонду України та територіальних органів складають посади державної служби (посади, які безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду), то умови призначення (переведення) на такі посади визначаються Законом №889-VIII, тобто для їх зайняття кандидат повинен відповідати вимогам Закону №889-VIII.

На відміну від посад працівників Пенсійного фонду посади працівників Фонду соціального страхування України (як і посада позивача) не належали до посад державної служби.

За таких умов переведення працівників Фонду соціального страхування України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечило б Закону №889-VIII.

При вирішенні цього спору суд також враховує, що частиною п`ятою статті 10 Закону Закон №389-VIII визначено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Суд зауважує, що спрощення процедури прийняття на посади державної служби під час воєнного стану не свідчить про можливість прямого переведення на посаду державної служби з ігноруванням інших вимог у зазначеній вище нормі закону.

Відповідно до абзацу третього частини сьомої статті 10 Закону №389-VIII після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.

Суд зазначає, що вказана норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке з урахуванням абзацу третього частини сьомої статті 10 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.

З наведеного слідує, що законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі.

ОСОБА_1 , яка перебувала на посаді завідувача сектору медичних та соціальних послуг Ківерцівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, не могла бути автоматично введена до штату, який затверджується Пенсійним фондом України, в установі, яка є юридичною особою публічного права (а.с.51-55), на посаду аналогічну тій, яку вона обіймала в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області в некомерційній самоврядній організації, яка не підпадає під дію норм Закону №889-VIII.

З огляду на вказане, суд вважає помилковими доводи позивача щодо обов`язку правонаступника роботодавця запропонувати вакантні посади в Пенсійному фонді України чи її територіальних органах та вимоги позивача на переведення на іншу рівнозначну посаду в Пенсійному фонді України, оскільки відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються саме Законом №889-VIII, якщо інше не передбачено цим же законом (частина 2 статті 5 Закону), тобто для зайняття посад державної служби кандидат повинен відповідати вимогам, викладеним в Законі №889-VIII.

За обставин цієї справи, де присутня конкуренція загальних норм трудового права та спеціального щодо прийняття та проходження публічної служби, для його врегулювання ОСОБА_1 слід було як мінімум виконати вимоги частини п`ятої статті 10 Закону №389-VIII.

Як вбачається з матеріалів справи, ГУ ПФУ у Волинській області неодноразово надсилались пропозиції та повідомлення до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області про інформування працівників установи щодо можливості проходження співбесіди в ГУ ПФУ у Волинській області для наступного призначення на посади державної служби (а.с.59 60).

Інформація про вакантні посади була оприлюднена на сторінці ГУ ПФУ у Волинській області в мережі Інтернет. Перелік вакантних посад ГУ ПФУ у Волинській області доводився структурним підрозділам, відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області через засоби електронного зв`язку, соціальних мереж для ознайомлення всіх працівників (а.с.83 зворот-88).

При цьому варто зауважити, що жодним нормативно-правовим актом України не визначено процедури та форми щодо пропозиції роботи, проте такі пропозиції здійснювалися у спосіб, що гарантував доведення інформації до працівників.

Тож позивач була інформована про вакантні посади в ГУ ПФУ у Волинській області та не була позбавлена можливості працевлаштуватися.

ОСОБА_1 не заперечує, що не подавала до ГУ ПФУ у Волинській області заяву та необхідні документи для вирішення питання про призначення її на вакантні посади державної служби.

Так само матеріали справи не містять доказів, що позивач виявила бажання для її працевлаштування на посади не державної служби (які не є рівнозначними займаній нею), а без її згоди вона не могла бути переведена на будь-яку з них.

Тобто, ОСОБА_1 не вчинила активних дій для отримання бажаної роботи в ГУ ПФУ у Волинській області, а обрала тип поведінки у відносинах з правонаступником роботодавця пасивного очікування на автоматичне переведення її на рівнозначну посаду в ГУ ПФУ у Волинській області, яке є юридичною особою публічного права. Неотримання позивачем при її звільненні з роботи бажаного для неї результату - отримання роботи в ГУ ПФУ у Волинській області, не свідчить про порушення її трудових прав.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За наслідком розгляду справи суд дійшов висновку, що наказ від 13 квітня 2023 року №98-к в частині звільнення позивача відповідає вимогам законодавства та не підлягає скасуванню. Як наслідок, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 7, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк