Справа № 280/1251/25
Суддя: Богатинський Богдан Вікторович
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року Справа № 280/1251/25 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Богатинського Б.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування з 17 березня 2024 року та не виплати ОСОБА_1 належного грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди солдата Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нараховувати та виплатити ОСОБА_1 належне грошове забезпечення та додаткові грошові винагороди солдата Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, з 17 березня 2024 року.

Позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що має право на отримання грошового забезпечення безвісно відсутнього сина, до повного з`ясування обставин зникнення безвісті або захоплення у полон. На думку позивача, повним з`ясуванням всіх обставин можливого потрапляння її сина, військовослужбовця в полон буде прийняття законного рішення у кримінальному провадженні №0003222 від 16.09.2024. Тільки після повернення сина позивача, ОСОБА_2 , та проведення з ним всіх необхідних слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні, будуть об`єктивно з`ясовані обставини його можливого потрапляння в полон, а вже потім, його, або буде виправдано, або буде встановлена його провина в скоєнні якогось правопорушення. Позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 25 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач не погодився із заявленими позовними вимогами, 27 лютого 2025 року подав відзив на позов, у якому заперечує проти позовних вимог з наступних підстав. Проведеним службовим розслідуванням ( у спосіб, передбачений законодавством України) встановлені обставини порушення солдатом ОСОБА_2 статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, а також обставини добровільної здачі солдата ОСОБА_2 у полон. Командиром військової частини НОМЕР_1 не було вчинено ніякої бездіяльності стосовно виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 його матері, навпаки, у такій виплаті було обґрунтовано відмовлено. Позивач у позові помилково вважає, що для встановлення обставин добровільної здачі у полон потрібний вирок суду. Окремо слід зазначити, що, якщо за результатами розслідування кримінального провадження № 0003222 буде встановлено, що солдат ОСОБА_2 добровільно у полон не здавався, а був, наприклад, змушений це зробити з об`єктивних підстав, усе належне йому грошове забезпечення буде йому нараховане та виплачене. Виплата грошового забезпечення за встановлених обставин добровільної здачі в полон ОСОБА_2 суперечить положенням зазначеного вище діючого законодавства України. У задоволенні адміністративного позову відповідач просить відмовити у повному обсязі.

04 березня 2025 року позивач надав до суду відповідь на відзив, у якій позивач повідомляє, що на наданих відповідачем відеозаписах неможливо впізнати, встановити особу яка зображена на цих відеозаписах, а також відсутня дата проведення відеозйомки. Службове розслідування призначено 17.03.2024, а згідно акту службового розслідування, завершилося лише 10.07.2024, тобто тривало майже 4 місяця. Позивач вважає, що у сповіщенні сім`ї від 03.04.2024, яке вона отримала зазначені дійсні, правдиві відомості про те, що її син 17.03.2024 зник безвісті. Службове розслідування проведено з порушеннями діючого законодавства. Позивач просить суд прийняти відповідь на відзив. Акт службового розслідування стосовно факту добровільної здачі в полон солдата ОСОБА_2 від 10.07.2024 затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 визнати недійсним. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо ненарахування з 17 березня 2024 року та невиплати ОСОБА_1 , належного грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди солдата Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нараховувати та виплатити ОСОБА_1 , належне грошове забезпечення та додаткові грошові винагороди солдата Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року №884, з 17 березня 2024 року.

На підставі матеріалів справи, судом встановлено наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 не одружений, дітей немає.

Згідно Сповіщення сім`ї отриманого позивачем, солдат, старший навідник гранатомета протитанкового взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 зник безвісті 17.03.2024 під час виконання бойового завдання із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в районі населеного пункту Роздолівка Бахмутського району Донецької області.

За наслідками службового розслідування наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 1817 від 10.07.2024 за самоусунення від виконання своїх службових обов`язків, порушення вимог статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, старшого навідника 1 гранатомета протитанкового взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Повідомлення про скоєння кримінального правопорушення направлено до правоохоронних органів. 16.09.2024 Першим слідчим відділом Територіального управління ДБР, розташованого у м. Краматорську, до ЄРДР за № 0003222 внесені відомості про скоєння ОСОБА_2 злочину, передбаченого ст. 430 Кримінального кодексу України (добровільна здача у полон).

На звернення позивача від 17.12.2024, листом Військової частини НОМЕР_1 від 07.01.2025 №25 повідомлено, що відповідно до результатів службового розслідування від 10.07.2024 №1508 - солдат ОСОБА_2 добровільно здався в полон. Згідно витягу з ЄРДР за № 0003222 відкрито кримінальне провадження у зв`язку з добровільною здачою у полон. На підставі вищезазначених даних та у відповідності до пункту 8 Порядку виплат грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України №884 (зі змінами) виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місця служби або дезертирували, не здійснюється.

Вважаючи протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу належного грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди її сина, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями частини першої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина перша статті 2 Закону №2232-XII).

Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожен військовослужбовець Збройних Сил України зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Бойовим статутом Сухопутних військ Збройних Сил України, затвердженим наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 605 від 30.12.2016, врегульовано порядок ведення оборонного або наступального бою.

Пунктом 84 Дисциплінарного статуту Збройних сил України затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут), встановлено, що з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини військовослужбовця, може проводитися службове розслідування.

При цьому стаття 85 Дисциплінарного статуту, визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи частини першої статті 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Частиною четвертою статті 85 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України визначаються Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 608 від 21.11.2017, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/31371 (далі - Порядок № 608).

Пунктом 1 розділу ІІІ вказаного порядку встановлено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Розділом V Порядку № 608 врегульовано, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.

В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.

Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.

Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Відповідно до пунктів 1, 4 розділу VІ Порядку, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 2232-ХІІ військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Згідно з частиною шостою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:

дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі - Порядок № 884, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

На підставі пункту 3 Порядку № 884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Як визначено абзацом першим пункту 4 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Згідно з пунктом 6 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей: військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах.

На підставі пункту 8 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місця служби або дезертирували, не здійснюється.

Аналіз зазначених вище норм свідчить, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців не здійснюється членам сімей військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місця служби або дезертирували.

З метою встановлення обставин захоплення військовослужбовця у полон чи взяття його заручником, може бути проведено службове розслідування, результати якого затверджуються наказом.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачем проведено службове розслідування стосовно факту добровільної здачі в полон солдата ОСОБА_2 .

Відповідно до матеріалів акта службового розслідування, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 10.07.2024, солдат ОСОБА_2 старший навідник 1 гранатомета протитанкового взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону виконував бойове завдання по відбиттю наступу сил противника у складі мотопіхотного батальйону в районі населеного пункту Роздолівка Соледарської міської громади, Бахмутського району, Донецької області.

З 15.07.2023 особовий склад мотопіхотного батальйону виконував бойове завдання по відбиттю наступу сил противника з боку збройних сил російської федерації в районі населеного пункту Роздолівка Соледарської міської громади, Бахмутського району, Донецької області. На позиціях військовослужбовці були забезпечені продуктами харчування, засобами радіаційного, хімічного, біологічного захисту, озброєнням та боєприпасами для стримування сил противника. На момент штурмових дій противника позиції ротного опорного пункту "ІНФОРМАЦІЯ_3", а саме: " ІНФОРМАЦІЯ_4 ", "ІНФОРМАЦІЯ_7", "ІНФОРМАЦІЯ_5" та "ІНФОРМАЦІЯ_6" знаходились під контролем Збройних Сил України, Спроби штурму були відбиті, позиції не захоплені. Наказів на відхід або зміну позицій не надходило.

Солдат ОСОБА_2 знаходився на позиціях 14 днів та 18.03.2024 мав змінитись та вибути до ротного опорного пункту для відпочинку. Зв`язок на позиціях " ІНФОРМАЦІЯ_4 ", " ІНФОРМАЦІЯ_5 " та " ІНФОРМАЦІЯ_6 " з ротним опорним пунктом "ІНФОРМАЦІЯ_3" підтримувався за допомогою радіостанцій.

17.03.2024 солдат ОСОБА_2 знаходився у складі 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону. Близько 11:25 противник здійснив штурмові дії позицій ротного опорного пункту мотопіхотного батальйону в районі південно-східної околиці населеного пункту Роздолівка Соледарської міської громади, Бахмутського району, Донецької області силами до мотострілецького взводу із застосуванням гранат з хімічними речовинами за підтримки мінометів та артилерії з напрямку населеного пункту Соледар Бахмутського району, Донецької області. В ході ведення бою після застосування противником боєприпасів із хімічними речовинами (скид із БПЛА) спроби наступу припинились. В ході ведення бою після застосування противником боєприпасів із хімічними речовинами, противник здійснив скид інформаційних листівок. Солдат ОСОБА_2 підняв один з листів та прочитав (копії листівок додані до відзиву). Після того, як противник спробував здійснити штурм на інші позиції, солдат ОСОБА_2 розпочав рух у напрямку населеного пункту Краснополівка Соледарської міської громади, Бахмутського району, Донецької області, де знаходився противник. Близько 12:00 засобами аеророзвідки мотопіхотного батальйону було виявлено солдата ОСОБА_2 , що рухався з піднятими руками від позицій мотопіхотного батальйону по полю в напрямку населеного пункту Краснополівка Соледарської міської громади, Бахмутського району, Донецької області (тимчасово окупована територія) та в подальшому добровільно здався в полон. Солдат ОСОБА_2 знаходився в засобах індивідуального захисту та без табельної зброї (відповідні відеофайли долучені до відзиву).

Таким чином, за результатами проведеного службового розслідування відповідачем встановлено, що солдат ОСОБА_2 свідомо та добровільно здався у полон. За наслідками службового розслідування наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 1817 від 10.07.2024 за самоусунення від виконання своїх службових обов`язків, порушення вимог статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, старшого навідника 1 гранатомета протитанкового взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 притягнути до дисциплінарної відповідальності. Повідомлення про скоєння кримінального правопорушення направлено до правоохоронних органів. 16.09.2024 Першим слідчим відділом Територіального управління ДБР, розташованого у м. Краматорську, до ЄРДР за № 0003222 внесені відомості про скоєння ОСОБА_2 злочину, передбаченого ст. 430 Кримінального кодексу України (добровільна здача у полон).

За таких обставин, оскільки відповідачем проведене службове розслідування та встановлено вищенаведену обставину щодо добровільної здачі ОСОБА_2 в полон, відсутні підстави для виплати грошового забезпечення членам його сім`ї.

Таким чином, для притягнення до дисциплінарної відповідальності, достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № 1.380.2019.000616.

Більше того, у постанові від 28.02.2020 у справі № 826/16420/18 Верховний Суд зауважив, що з урахуванням відсутності законодавчо визначеного обов`язку відповідача надати примірник акта про проведення службового розслідування під розписку військовослужбовцю, щодо якого проведено службове розслідування, реалізація права, передбаченого пунктом 3 розділу IV Порядку № 608 стосовно права на ознайомлення з актом службового розслідування, може бути здійснена шляхом надання військовослужбовцю примірника акта за його заявою. Верховним Судом також наголошено, що допущені окремі процедурні порушення під час проведення службового розслідування не є такими, що мали вплив на висновки службового розслідування та не можуть бути підставою для визнання протиправним пункт оскаржуваного позивачем наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Оцінюючи доводи позивача про те, що повним з`ясуванням всіх обставин можливого потрапляння її сина, військовослужбовця в полон буде прийняття законного рішення у кримінальному провадженні ЄРДР №0003222 від 16.09.2024, суд враховує таке.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за Дисциплінарним статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Тобто, військовослужбовця може бути притягнуто до: (1) дисциплінарної відповідальності за цим Статутом; (2) адміністративної відповідальності за КУпАП; (3) кримінальної відповідальності у разі вчинення кримінального правопорушення.

Законодавець вирізняє окремі види юридичної відповідальності військовослужбовця за вчинення протиправних діянь, зокрема, у розрізі кримінально-правового та дисциплінарно-правового аспектів.

Суд звертає увагу на те, що кримінальна відповідальність військовослужбовця настає у випадках вчинення ним кримінального правопорушення, а порядок застосування такого виду юридичної відповідальності визначено Кримінальним процесуальним кодексом України.

Разом з цим, підстави та порядок притягнення військовослужбовців до дисциплінарної відповідальності, визначаються Дисциплінарним статутом.

Отже, дисциплінарна та кримінальна відповідальність військовослужбовця є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення військовослужбовця до конкретного виду юридичної відповідальності здійснюється за окремими процедурами, урегульованими різними нормативно-правовими актами.

При цьому, вирішення питання про правомірність притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясовувати саме склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ці ж самі дії особи отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.

Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого уповноважений командир (начальник) вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні порушника складу дисциплінарного проступку, та відповідно, вирішує питання щодо наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Таким чином, наявність чи відсутність судового рішення про визнання особи винною у вчиненні кримінального правопорушення не є визначальною для притягнення такої особи до дисциплінарної відповідальності, оскільки питання про дисциплінарну відповідальність вирішується за результатами проведення службового розслідування.

Стосовно вимоги позивача викладеною у відповіді на відзив щодо визнання недійсним акта службового розслідування стосовно факту добровільної здачі в полон солдата ОСОБА_2 від 10.07.2024 затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 , суд вказує наступне.

Суд звертає увагу, представника позивача, що відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За змістом прохальної частини відповіді на відзив представником позивача фактично викладена заява про зміну предмету позовних вимог щодо визнання недійсним акта службового розслідування.

Разом з тим, суд зазначає, що службове розслідування - це комплекс заходів, які здійснюються з метою уточнення причин, установлення обставин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством України, та ступеня вини особи (осіб), яка вчинила це правопорушення.

При цьому, акт службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер.

За своєю правовою природою висновок акта службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Висновки службового розслідування, зафіксовані у відповідному акті не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Водночас, зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, висновок за результатами службового розслідування є лише носієм певної інформації.

Водночас обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Таким чином, правова природа оскаржуваного акта службового розслідування унеможливлює здійснення судового розгляду вимог про визнання недійсним акта службового розслідування.

Суд звертає увагу, що 10 лютого 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 640/9600/20 зазначив: "…Висновок службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер."

Таким чином, акт службового розслідування за своєю сутністю не є рішенням суб`єкта владних повноважень (індивідуальним актом) у розумінні статті 5 КАС України, яке може бути оскаржено до адміністративного суду та не може бути предметом спору в суді, оскільки цей документ не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії та не має обов`язкового характеру, а викладені в них обставини можуть бути підставою для застосування керівником державного органу відповідних заходів.

Рішеннями, які створюють для особи правові наслідки, є рішення, якими посадова особа, яка призначила службове розслідування, у встановленому порядку за наявності підстав вживає адміністративних та організаційних заходів, чи ініціює питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Однак, наказ про підсумки службового розслідування стосовно факту добровільної здачі в полон солдата ОСОБА_2 , що є рішенням, яким посадова особа, яка призначила службове розслідування, у встановленому порядку за наявності підстав вживає адміністративних та організаційних заходів, чи ініціює питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, позивачем не оскаржується та не є предметом розгляду у цій справі.

Суд зазначає, що позивачем оскаржується бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування з 17 березня 2024 року та не виплати позивачу належного грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди її сина, у відповідності до вимог Порядку №884.

При цьому, за наведеними вище положеннями Порядку №884, розгляд поданої позивачем заяви і доданих до неї документів повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення (про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення).

В даному випадку таке рішення відповідачем прийнято, позивачу листом надана відмова у виплаті грошового забезпечення, що свідчить про дотримання відповідачем встановленого законодавством порядку реалізації своїх повноважень та відсутність протиправної бездіяльності відповідача.

Відтак, враховуючи те, що під час розгляду справи судом не було встановлено допущених з боку відповідача порушень вимог чинного законодавства, які б стосувались саме надання обґрунтованої відмови у нарахуванні та не виплаті позивачу належного грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди її сина, у відповідності до вимог Порядку №884, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 139, 241-246, 255, 262 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядок та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ),

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Повне судове рішення складено 28.04.2025.

Суддя Б.В. Богатинський