Справа № 160/32644/24
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
Позовні вимоги обґрунтовані незгодою з рішеннями контролюючого органу по нарахуванню земельного податку, оскільки користувачем земельних ділянок є фермерське господарство, яке виконує обов`язки по сплаті земельного податку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2024 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. Тією ж ухвалою суду запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.
Відповідач скористався наданим правом та надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому указав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість. Зазначає, що плату за землю здійснює власник або землекористувач. Оскільки позивач є користувачем земельних ділянок, та не оформлено належним чином користування земельними ділянками фермерським господарством, спірні рішення податковим органом прийнято правомірно.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено, що СФГ Наследие зареєстровано в 1993 році.
Згідно п.1 Розпорядження представника Президента України №260 від 13.09.1993 р. прийнято рішення зареєструвати селянське (фермерське) господарство Наследие із загальною земельною площею 15,5 га.
Згідно розпорядження голови районної державної адміністрації №133- р від 12.03.1997р прийнято рішення XV сесії XXI скликання Криничанської районної Ради народних депутатів від 15.03.1994 року Про передачу в постійне користування земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства Наследие ОСОБА_1 .
Згідно рішення десятої сесії XXIII скликання №9-10 XXIII від 21.04.2000р надано дозвіл на складання проекту відводу для розширення селянського (фермерського) господарства Наследие на земельну ділянку загальною площею 35,0 га.
Для здійснення господарської діяльності СФГ Наследие використовує 2 земельні ділянки, які надавалися засновнику СФГ для постійного користування. Згідно чинного законодавства по вказаним земельним ділянкам виготовлена технічна документація та зареєстровано в ЄДР.
Згідно витягу з ДЗК про земельну ділянку:
цільове призначення -01.02 Для ведення фермерського господарства,
вид використання - Для ведення фермерського господарства,
форма власності - державна,
основний вид діяльності якого, вирощування сільськогосподарських культур. Протягом ЗО років господарство здійснювало діяльність з вирощування зернових та технічних культур, сплачувало податки юридичною особою.
Не поголившись з такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду з цим позовом.
При вирішені спору суд виходить із того, що спірним у справі є правомірність податкових повідомлень-рішень про визначення суми грошового зобов`язання з земельного податку, оскільки земля, як стверджує позивач, використовується фермерським господарством.
Так, відповідно до положень статті 121 Земельного кодексу України (ЗК України) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.
З матеріалів справи слідує, що на час надання земельної ділянки така земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства надавалась саме для створюваного селянського (фермерського) господарства.
В подальшому саме для розширення фермерського господарства, надано дозвіл щодо користування земельною ділянкою більшою площею.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (який втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України «Про фермерське господарство») після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.
Законодавством, чинним до 2003 року, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства.
Згідно із Законом України «Про фермерське господарство», прийнятим 19 червня 2003 року, Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» визнано таким, що втратив чинність.
У статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» унормовано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.
Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 зазначеного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство»).
Так, відповідно до висновків, наведених у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.
Подібні за змістом висновки викладені й у інших постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема у постановах від 13 березня 2018 року у справі №348/92/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі №606/2032/16-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17.
Отже практика Великої Палати Верховного Суду пов`язує момент набуття фермерським господарством прав та обов`язків орендаря/користувача земельної ділянки саме з моментом державної реєстрації фермерського господарства. Після такої реєстрації відбувається фактична заміна користувача і саме з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Враховуючи зазначене, у разі створення фермерського господарства саме останнє виступає суб`єктом взаємовідносин щодо користування, а тому враховуючи вказані висновки, саме воно має й нести обов`язки щодо сплати відповідної орендної плати чи податку.
Вказана правова позиція викладені у постанові Верховного Суду від 19.09.2024 у справі 320/6885/23.
Згідно із інформації державного реєстру речових прав, правокористувачем земельних ділянок є СФГ Наследие з вересня 2019 - 15,50га та 10.01.2020 - 34,50га.
Наведене є підставою для визнання спірних податкових повідомлень-рішень протиправними, оскільки податкові зобов`язання визначено не тому суб`єкту, а належний суб`єкт а саме СФГ «Наследие».
Зважаючи на вищезазначене, суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності дійшов висновку, що спірні податкові повідомлення-рішення що прийняті ГУ ДПС у Дніпропетровській області прийняті не у спосіб, передбачений законодавством України, у зв`язку з чим є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги задоволенню відповідно.
Розподіл судових витрат здійснюється за правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна