Справа № 440/2858/25
Суддя: В.І. Бевза
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/2858/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

Стислий зміст позовних вимог.

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту про звільнення на підставі підпункту «д» частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» зі списків особового складу військової частини солдата запасу ОСОБА_2 , гранатометника 2 мотострілецького відділення 2 мотострілецького взводу 1 мотострілецької роти мотопіхотного батальйону з виплатою усіх видів грошового забезпечення протиправною,

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт про звільнення зі списків особового складу військової частини солдата запасу ОСОБА_1 , гранатометника 2 мотострілецького відділення 2 мотострілецького взводу 1 мотострілецької роти мотопіхотного батальйону з виплатою усіх видів грошового забезпечення, довівши таке до військовослужбовця у письмовій формі,

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. сто тисяч гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначені доводи, що позивач є військовослужбовцем та проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , поданий до відповідача рапорт на звільнення з військової служби 11.12.2024, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, проте відповідач не розглянув рапорт позивача.

Стислий зміст заперечень відповідач.

Відповідач відзив та докази, які витребувані судом, не надав.

З огляду на поведінку відповідача, суд вирішує справу на підставі наявних доказів, які є достатніми для вирішення спору по суті.

Заяви, клопотання учасників справи.

Позивачем у справі не заявлені клопотання чи заяви.

Процесуальні дії у справі.

Полтавським окружним адміністративним судом від 10.03.2025 прийнята позовна заява до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребувані судом докази від відповідача.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Відповідно до матеріалів справи (позовної заяви та адвокатського запиту) позивач звернувся 11.12.2024 до військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби, оскільки ОСОБА_1 засуджений вироком суду до позбавлення волі та відбуває покарання у Державній установі «Крюковська виправна колонія (№ 29)» із 31.07.2024.

Підстава для звільнення із військової служби підпункт «Д» пункту 1 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон №2232): військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану): у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

Згідно із вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.05.2024 у справі № 207/1164/24 ухвалене наступне:

« ОСОБА_1 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України і призначити йому покарання у виді 05 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 05 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_1 обчислювати з 27 лютого 2024 року, тобто з моменту його фактичного затримання, з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили захід забезпечення кримінального провадження ОСОБА_1 залишити тримання під вартою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати: за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу №СЕ-19/104-24/3766-ІТ від 22.02.2024 року в розмірі 3029,12 грн.; за проведення судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/104-24/6531-ІТ від 15.02.2024 року в розмірі 3029,12 грн., а всього 6058 гривень 24 копійки.»

Також, зазначеним вище вироком суду, встановлені наступні відомості:

«В результаті наїзду, пішоходу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: сполучена трупа травма тіла: відкрита черепно-мозкова травма: перелом лівої скроневої кістки та основи черепу, крововиливи під оболонки та у речовину мозку, синець голови ліворуч та рана в лівій надбрівній ділянці; тупа травма грудної клітини: перелом 4-го ребра по переднє-пахвинній лінії ліворуч, синці тулубу; перелом сідничної кістки ліворуч, переломи обох кісток лівої гомілки в нижній третині, синці кінцівок, рана правої гомілки та садно лівої гомілки.

Виявлена у ОСОБА_3 сполучена тупа травма тіла відноситься до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, по ознаці небезпеки для життя та в даному випадку призвела до смерті.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_1 , суд враховує думку прокурора та потерпілої, які не наполягали на суворому покаранні, обставини та тяжкість скоєного злочину, відповідно до вимог ст. 12 КК України, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, солдатом, гранатометником 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону, ВОС 103061 А, військової частини НОМЕР_1 , має емоційно-лабільний розлад органічного походження, наслідки перенесеної МВТ ЗЧМТ, СГМ, АБТ, на тлі залишкових явищ перенесеної ЧМТ у вигляді післятравматичної енцефалопатії 1 ст. з антено-невротичним синдромом, нагороджений медаллю «За оборону рідної держави», за місцем проживання характеризується задовільно, матеріальну та моральну шкоду потерпілій відшкодував, знаходиться в реєстрі у лікаря нарколога з 2021 року з діагнозом: Психічні та поведінкові розлади в результаті вживання алкоголю, синдром залежності, в реєстрі у лікаря психіатра не перебуває. Щиро кається у вчиненому.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_1 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.3 ст. 286-1 КК України, з відбуттям покарання в умовах ізоляції від суспільства.»

Під час відбування покарання засуджений ОСОБА_1 , як учасник бойових дій (відповідно до посвідчення наявного в матеріалах справи), маючи бойовий досвід, виявив бажання продовжувати виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту України від Збройної агресії Російської Федерації у військових частинах Збройних Сил України, за контрактом (морська піхота).

14.02.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 направлений лист № 1740/7148 Державній установі «Крюковська виправна колонія (№ 29)» із повідомленням відомостей від військової частини НОМЕР_1 (лист від 08.11.2024 №861/2472) на запити ІНФОРМАЦІЯ_3 №6/290 від 31.10.2024, №6/273 від 17.10.2024 про призупинення проходження військової служби позивача з 20.03.2024 у зв`язку із самовільним залишенням військової частини та відомостей внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.03.2023 року за №0000143 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України. ОСОБА_1 відповідно до відомостей АІТС «ОБЕРІГ» перебуває на військовій службі, не звільнений з військової служби в запас, у зв`язку із чим не може бути прийнятий на військову службу за контрактом.

Відповідно до адвокатського запиту від 19.02.2025 військова частина НОМЕР_1 , отримавши 17.02.2025 рапорт позивача не розглянула його та не звільнила із військової служби.

Відповідно до трекінгу «Укрпошта» поштове відправлення №096 вручене 21.12.2024.

У матеріалах справи відсутній рапорт позивача направленого 11.12.2024 до командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення із військової служби на підставі пункту «Д» частини 4 статті 26 Закону №2232, у той же час в матеріалах справи наявний оригінал адвокатського запиту від 19.02.2025 адвоката Бойченка Владислава Павловича із відомостями про направлення та вручення такого рапорту, а також про отримання рапорту відповідачем.

Докази надіслання та вручення адвокатом Бойченком Владиславом Павловичем адвокатського запиту від 19.02.2025 до військової частини НОМЕР_1 не надані.

Аналогічна інформація наявна у змісті позову від 03.03.2025, який підписаний та складений адвокатом Бойченком Владиславом Павловичем, до якого долучений оригінал ордеру адвоката ВІ№1279835 від 03.03.2025 про надання правничої допомоги ОСОБА_1 .

Одночасно, суд констатує, що на адвоката в межах надання правничої допомоги під час представництва інтересів особи в суді, відповідно до норм чинного законодавства, поширюється дисциплінарна та кримінальна відповідальність за введення суду в оману чи надання недостовірних відомостей, або вчинення дій поза межами представництва встановлених договором про надання правничої допомоги (в ордері зазначений договір від 10.02.2025).

У суду відсутні підстави, на час ухвалення даного рішення суду, вважати про те, що адвокат вводить суд в оману та зазначає у позові та адвокатському запиті від 19.02.2025 неправдиві відомості: щодо направлення 11.12.2024 позивачем рапорту до військової частини НОМЕР_1 про звільнення із військової служби на підставі підпункту «Д» частини 4 статті 26 Закону №2232, який отриманий адресатом 21.12.2024.

Суд також враховує обставини справи про поведінку відповідача в частині ненадання відзиву у справі та невиконання ухвали суду про відкриття провадження, яка доставлена військовій частині НОМЕР_1 в електронний кабінет Електронного суду ЄСІТС 05.03.2025.

Відповідно до статті 77, 78 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

В порядку частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно із статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідач не скористався своїм диспозитивним правом на подання відзиву чи іншої заяви по суті спору із запереченнями щодо обставин, викладених у позовній заяві.

Суд оцінює поведінку відповідача, що ненадання відповідачем відзиву та доказів, які витребувані судом ухвалою про відкриття провадження є зловживанням процесуальним правом відповідача та невиконання процесуального обов`язку.

Ненадання відзиву (чи будь-яких заяв по суті спору із запереченнями доводів позову) доказів суб`єктом владних повноважень не спростовує підтвердження відповідачем порушеного права позивача, яке є предметом спору.

Оскільки порушене право позивача визначається відповідачем у заяві по суті спору, то суд вважає таку обставину встановленою з метою процесуальної економії та своєчасного розгляду справи у категорії про захист соціальних та мобілізаційних прав.

Необхідність судового реагування щодо офіційного встановлення обставин справи у даному випадку, які визнаються відповідачем, шляхом ігнорування процесуальних прав та обов`язків, відсутня.

Суд зазначає, що позивач, є учасником бойових дій та відповідно до законодавства України має найвищий соціальний правовий статус «ветерана війни», незалежно від відбування покарання за вчинення кримінального правопорушення, яке не пов`язане із злочинами, які позбавляють військовослужбовця такого статусу.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII.

Враховуючи воєнний стан в Україні, необхідність мобілізаційних заходів для формування особового складу військових частин щодо стримування агресивної колоніальної війни Російської Федерації проти України, а також зазначення у змісті позову про бажання позивачем виконувати у подальшому свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, то з цих підстав суд не вбачає перешкод для розгляду даної справи по суті спору.

З огляду на викладене, суд вирішує справу на підставі наявних доказів, які є достатніми для вирішення спору по суті.

Судом із матеріалів справи встановлені обставини, що спірні правовідносини виникли внаслідок відсутності розгляду відповідачем рапорту позивача щодо звільнення із військової служби.

Суд констатує, на основі відомостей повідомлених адвокатом у позовній заяві, із долученими до неї доказами, та поведінки відповідача відносно ненадання відзиву та доказів щодо розгляду рапорту, про наявність рапорту про звільнення із військової служби, поданого до військової частини під час дії воєнного стану, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначене покарання у виді позбавлення волі, і який залишився не розглянутим військовою частиною.

Інші обставини справи щодо змісту та підстав рапорту не встановлені судом на підставі наявних матеріалів справи.

Також позивач зазначає, що бездіяльністю командира військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту, спричинила йому моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., яка полягає у тому, що він, як учасник бойових дій, не може на даний час стати на захист України, а вісім місяців перебуває у місцях позбавлення волі і не може через бездіяльність командира частини укласти контракт для продовження військової служби.

Внаслідок відсутності нерозгляду військовою частиною НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначене покарання у виді позбавлення волі позивач звернувся до суду із цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232-XII).

У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону №2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Частиною 5 ст. 1 Закону №2232 зазначено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.

За змістом підпункту «Д» пункту 1 частини 4 статті 26 Закону №2232, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану): у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

Відповідно до підпункту «В» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі.

Частиною 7 ст. 26 Закону №2232 визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 12.1 розділу XII наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 19.05.2009 за № 438/16454, Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція №170) визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердження Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153).

Відповідно до підпункту 12.9 розділу XII Інструкції №170, документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення: за підставами, передбаченими пунктами «г»-«е», «и» частини третьої, підпунктами «а», «д», «є», «ж» пункту 1, підпунктами «в», «з» пункту 2 частини четвертої, підпунктами «д», «е», «и»-«о», «р», «с» пункту 1, підпунктами «д», «е», «з»-«м», «р», «с» пункту 2, підпунктами «а», «в», «е», «з» пункту 3 частини п`ятої, підпунктами «д»-«к» пункту 1, підпунктами «ґ»-«и», «й», «к» пункту 2, підпунктами «а», «б», «в», «д», «ж» пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за ініціативою командування.

Згідно із підпунктом 2 пунктом 225 Положення №1153, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно із пунктом 1 розділу І Наказу Міністерства оборони України від 06 серпня 2024 року № 531, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 р. за № 1214/42559, затверджений Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (далі Порядок №531), цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.

Згідно із пунктами 2-6, 8, 9 розділу ІІІ Порядку №531:

2. Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.

Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку.

3. Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.

Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.

4. Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.

5. Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).

6. Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.

Згідно із Додатком 1 до Порядку №531 організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (пункт 2 розділу ІІІ, пункти 12,17 розділу IV) встановлені Вимоги до оформлення резолюції (рішення) до рапорту військовослужбовця, в яких зазначається: ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада безпосереднього командира (начальника) військове звання підпис Ім`я ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі); ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника) військове звання підпис Ім`я ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі); ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника) військове звання підпис Ім`я ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі).

8. Початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.

9. Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:

1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;

2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

Згідно із частиною 1 статтею 81-1 Кримінального кодексу України, під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, передбачене цією статтею, не застосовується до осіб, засуджених за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, засуджених за вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи засуджених за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 цього Кодексу, а також до засуджених службових осіб, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 цього Кодексу займали особливо відповідальне становище.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

З огляду на вказане, спірним у цій справі є питання щодо розгляду військовою частиною рапорту про звільнення із військової служби військовослужбовця, який засуджений вироком суду до позбавлення волі та відбуває покарання у Державній установі «Крюковська виправна колонія (№ 29)» із 31.07.2024 під час воєнного стану.

Суд зазначає, що спірні правовідносини виникли внаслідок того, що рапорт, направлений 11.12.2024 позивачем, про звільнення із військової служби - не розглянутий військовою частиною НОМЕР_1 в порядку та строки визначені Порядком №531.

У той же час у справі відсутня копія рапорту, а позивач зазначає про помилкову підставу звільнення зі служби, підпункт «Д» пункту 1 частини четвертої статті 26 Закону №2232, який не поширюється на період дії воєнного стану.

Підпункт «В» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 визначає, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі.

Суд роз`яснює, що Міністерством оборони України розміщений приклад рапорту про звільнення із військової служби, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання військовослужбовець повинен бути звільнений з служби за посиланням:

https://turbota.mil.gov.ua/raporty/zvilnennya-z-vijskovoyi-sluzhby-za-pryzovom-pid-chas-mobilizacziyi-za-obvynuvalnym-vyrokom-sudu.

У аспекті підстав даної справи суд зазначає, що питання про правильність зазначення певного пункту частини 4 статті 26 Закону №2232 не має значення для правильного розв`язання даного спору, оскільки військова частина НОМЕР_1 , відповідно до підпункту 12.9 розділу XII Інструкції №170, має повноваження на звільнення позивача із військової служби за власною ініціативою, а також відповідно до вимог Порядку №531 не розглянула вчасно рапорт позивача.

Враховуючи, що відповідач не виконав процесуальний обов`язок: не надав відзив на позов та докази, які витребувані судом, то суд зазначає, що така поведінка відповідача є фактичним визнанням обставин справи, а суд надає висновки спірним правовідносинам на основі наявних доказів.

Суд зазначає, що отримавши 21.12.2024 від позивача рапорт, направлений 11.12.2024, відповідач повинен у будь-якому разі його розглянути, як звернення військовослужбовця, в силу вищевказаних вимог Порядку №531, та за наслідками розгляду повідомити позивача про результати його розгляду і прийняте відповідне рішення командиром військової частини.

З огляду на викладене, суд встановив протиправну бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача про звільнення із військової служби.

При цьому, слід відмітити, що навіть у разі подання рапорту не по команді чи із помилковим посиланням на підпункт «Д» пункту 1 частини 4 статті 26 Закону №2232, замість підпункту «В» пункту 2 частини 4 статті 26 цього Закону, відповідач повинен прийняти звернення позивача до розгляду та повідомити позивача, яким саме вимогам нормативно-правових актів поданий рапорт не відповідає, а враховуючи те, що відповідач має право самостійно за власною ініціативою звільнити позивача із військової служби у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_1 , то протиправна бездіяльність відповідача має місце.

Додатково суд висновує, що навіть у разі подання рапорту із помилковим посиланням позивачем, як підставу для звільнення із військової служби, на підпункт «Д» пункту 1 частини 4 статті 26 Закону №2232, замість підпункту «В» пункту 2 частини 4 статті 26 цього Закону, то очевидною є наявність обставин для звільнення військовослужбовця, якому призначене покарання у виді позбавлення волі, на підставі принципу превалювання суті над формою.

Відсутність будь-яких доказів розгляду відповідачем рапорту позивача, направленого 11.12.2024 до військової частини, вказує на бездіяльність відповідача саме щодо розгляду цього рапорту.

У свою чергу вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 з військової служби з виплатою усіх видів грошового забезпечення, є передчасними, оскільки відповідач не розглянув відповідний рапорт позивача, а ОСОБА_1 не надав копію такого рапорту.

Отже, для належного та ефективного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача, направленого 11.12.2024, про звільнення із військової служби під час дії воєнного стану у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначене покарання у виді позбавлення волі, та зобов`язати відповідача розглянути такий рапорт, відповідно до вимог чинного законодавства, про що повідомити позивача належним чином, з урахуванням висновків цього рішення суду.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Позивач не надав суду будь-яких доказів щодо понесення ним моральної шкоди внаслідок нерозгляду відповідачем його рапорту.

Доводи позивача про те, що йому завдана моральна внаслідок продовження відбування покарання у виправній колонії через відсутність розгляду командиром військової частини його рапорту про звільнення із військової служби, суд відхиляє, оскільки позивач вчинив злочин, яким завдав потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до її смерті, внаслідок чого відбуває покарання у виді позбавлення волі, відповідно до законодавства України, і строк відбування покарання не завершився.

З огляду на викладене, суд відмовляє у цій частині позовних вимог.

Відповідно до статті 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті(вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити частково.

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (ч.3 ст.245 КАС України).

У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Суд зазначає, що у зв`язку з визнанням протиправною бездіяльність відповідача в судовому порядку, процедура розгляду рапорту позивача, направленого 11.12.2024, про звільнення із військової служби під час дії воєнного стану у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, вважається незакінченою і відповідач, реалізуючи свої повноваження на підставі законодавства та з урахування висновків суду, повинен розглянути рапорт позивача та прийняти обґрунтоване рішення по суті питання.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду відзиву на позов та доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваної бездіяльності.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).

Наприклад, у пунктах 70-71 рішення у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, "Тошкуца та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland),заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Таки чином, в контексті обставин даної справи судом надана оцінка та відповідь на всі доводи позивача, які можуть вплинути на правильне вирішення спору.

Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні в цій частині.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (особа відбуває покарання в Державній установі «Крюковська виправна колонія» (№ 29)» 38734, Україна, Полтавський р-н, Полтавська обл., село Божківське, вулиця Миру, будинок, 4; РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 , направленого 11.12.2024, про звільнення із військової служби під час дії воєнного стану, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначене покарання у виді позбавлення волі.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 , направленого 11.12.2024, про звільнення із військової служби під час дії воєнного стану, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначене покарання у виді позбавлення волі, з урахуванням висновків цього рішення суду, та про результати розгляду рапорту повідомити ОСОБА_1 належним чином.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В.І. Бевза