Справа № 140/14615/24
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року ЛуцькСправа № 140/14615/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови листами від 28 жовтня 2024 року №1387, від 02 грудня 2024 року №1730 у нарахуванні та виплаті щомісячного додаткового виду грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року у відповідності до норм частини другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ), постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі Постанова №889), наказу Міністерства оборони України від 15 листопада 2010 року №595 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України»; зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячний додатковий вид грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року відповідно до норм частини другої статті 9 Закону №2011-ХІІ, Постанови №889, наказу Міністерства оборони України від 15 листопада 2010 року №595 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України», з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №460/6314/20, яке набрало законної сили 17 червня 2024 року, визнано протиправним та скасовано пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31 травня 2013 року №126 (по стройовій частині) в частині утримання його поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_4 . У зв`язку з чим він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою від 17 жовтня 2024 року та просив нарахувати і виплатити щомісячну додаткову винагороду за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року, однак відповідач листом від 28 жовтня 2024 року №1387 повідомив, що питання стосовно виплати щомісячної винагороди за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року не розглядалось судом, відтак, підстав для проведення цієї виплати немає. Як вказав ОСОБА_1 , 15 листопада 2024 року він повторно звернувся до відповідача із заявою, в якій, в тому числі, просив нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду за період 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року, у відповідь на яку, ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 02 грудня 2024 року №1730 знову ж повідомив, що питання стосовно виплати щомісячної винагороди за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року не розглядалось судом, тому підстав для проведення виплати немає.

Такі дії відповідача позивач вважає протиправними та зазначає, що відповідно до Постанови №889 наказом Міністерства оборони України від 15 листопада 2010 року №595 затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України. Так, пунктом 6 вказаної Інструкції передбачено, що військовослужбовцям, які вибувають із військової частини раніше дня, установленого для виплати грошового забезпечення, належні суми винагороди виплачуються до дня їх виключення зі списків особового складу частини. ОСОБА_1 вказав, що зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення його було виключено з 08 червня 2013 року; пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 31 травня 2013 року №126, яким його було виведено у «поза штат» ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стало підставою зняття щомісячної винагороди за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року, судовим рішенням у справі №460/6314/20 визнано протиправним та скасовано, тому відмова відповідача у нарахуванні та виплаті такої щомісячної винагороди за вказаний період є протиправною.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач вказав на пропуск позивачем строку звернення до суду та просив залишити позов без розгляду (а.с.33-35).

Представник позивача подала відповідь на відзив, у якому заперечила доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду, зазначивши, що за період по 19 липня 2022 року особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На переконання представника позивача, дія частин першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ) поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Щодо заявленого відповідачем у відзиві на позовну заяву клопотання про залишення позову без розгляду, то суд звертає увагу, що за змістом статті 162 КАС України у відзиві на позовну заяву відповідач викладає виключно заперечення проти позову, відзив не може містити будь-яких заяв чи клопотань, оскільки заяви та клопотання учасники справи подають окремо у письмовій формі із зазначенням підстав та з дотриманням інших вимог статті 167 КАС України.

Поряд з тим на аргументи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду відповідно до Постанови №889 за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).»

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Верховний Суд у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, виснував, що правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Виходячи з цього, позивачем не пропущено строк звернення до суду із вимогами, які стосуються виплати щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови №889 за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25 грудня 2009 року №276 (по стройовій частині) капітана ОСОБА_1 , призначеного наказом Начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 грудня 2009 року №764 на посаду заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 , 25 грудня 2009 року зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення (а.с.10 зворот).

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29 грудня 2009 року №278 (по стройовій частині) капітана ОСОБА_1 , призначеного наказом Начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 грудня 2009 року №764 на посаду заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 , наказано вважати таким, що 29 грудня 2009 року справи по посаді прийняв і приступив до виконання службових обов`язків (а.с.11).

Надалі між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 (майором, заступником військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 ) було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що набрав чинності з 18 серпня 2010 року. Строк дії контракту п`ять років (а.с.12-13).

Як слідує з витягу з наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30 травня 2013 року №298 (по особовому складу) майора ОСОБА_1 , заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 , призначено офіцером відділу оперативної підготовки оперативного управління штабу ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.13 зворот).

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 07 червня 2013 року №132 (по стройовій частині) майора ОСОБА_1 , який знаходився поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_4 , призначеного наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30 травня 2013 року №298 на посаду офіцера відділу оперативної підготовки оперативного управління штабу ІНФОРМАЦІЯ_7 , наказано вважати таким, що справи та посаду здав, 08 червня 2013 року виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення і направлено для подальшого проходження військової служби у штаб ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.14).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №460/6314/20, яке набрало законної сили 17 червня 2024 року, визнано протиправним та скасовано пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31 травня 2013 року №126 (по стройовій частині) в частині утримання майора ОСОБА_1 поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.22-25).

На виконання вказаного рішення суду начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 винесено наказ від 21 серпня 2024 року №275, яким скасовано пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 31 травня 2013 року №126 щодо тимчасового утримування поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_4 майора ОСОБА_1 , заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.18 зворот).

17 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року та надати розрахунок такої винагороди за вказаний період (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідь на вказану заяву, листом від 28 жовтня 2024 року №1387 (а.с.20) повідомив позивача, що питання стосовно виплати щомісячної додаткової винагороди за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року не розглядалось судом, відтак, підстав для проведення цієї виплати немає.

15 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації та заявою, в якій, зокрема, покликаючись на скасування пункту 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 31 травня 2013 року №126, просив нарахувати і виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року та надати розрахунок цієї винагороди (а.с.21).

Листом від 02 грудня 2024 року №1730 відповідач вказав позивачу, що у відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28 жовтня 2024 року №1387 на попередній запит його було проінформовано, що питання щодо виплати щомісячної додаткової винагороди за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року не розглядалось судом, відтак, підстав для проведення такої виплати немає (а.с.21 зворот).

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті щомісячного додаткового виду грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року, звернувся в суд з даним позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення згідно з положеннями частини другої згаданої статті входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (Постанова №1294, чинна у період спірних правовідносин) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою №889 Уряд встановив щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 Постанови №889 установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Пунктом 2 Постанови №889 визначено, що граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством надзвичайних ситуацій та Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

На виконання Постанови №889 наказом Міністерства оборони України було від 15 листопада 2010 року №595 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України» (набирав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовувався з 1 жовтня 2010 року) затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (Інструкція №595, чинна у період спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 Інструкції №595 ця Інструкція визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода).

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою. Виплата винагороди здійснюється з того дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов`язків за посадами, але не раніше дня видання наказу про призначення, та припиняється з дня, наступного за днем звільнення від обов`язків за посадою (пункти 3-4 Інструкції №595).

Як визначено пунктом 6 вказаної Інструкції військовослужбовцям, які вибувають із військової частини раніше дня, установленого для виплати грошового забезпечення, належні суми винагороди виплачуються до дня їх виключення зі списків особового складу частини.

Згідно з пунктами 9-10 Інструкції №595 розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Командир (начальник) військової частини (установи, організації) має право зменшувати розміри винагороди за: порушення статутних правил несення служби; особисті незадовільні показники командирської, бойової та мобілізаційної підготовки; уживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) у службовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння); порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до поломок військової (спеціальної) техніки й озброєння, пошкодження майна, інших матеріальних збитків, а також завдали шкоди здоров`ю військовослужбовців або інших осіб.

Військовослужбовцям зменшується розмір винагороди згідно з наказами командирів (начальників) за той місяць, у якому були допущені ці порушення, або за місяць, у якому ці накази надійшли до військової частини.

Спірність питання у цій справі полягає у правомірності дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови №889 у період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року.

При вирішенні спору суд враховує, що відповідно до пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Згідно з витягом з послужного списку від 31 грудня 2013 року №544, майор ОСОБА_1 у період з 25 грудня 2009 року по 08 червня 2013 року перебував на посаді заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.14 зворот).

З картки особового рахунку ОСОБА_1 за 2013 рік слідує, що з квітня 2013 року йому встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду (виплачена у травні 2013 року у сумі 683,62 грн, у червні 2013 року 561,56 грн) а.с. 55 зворот.

Відповідачем не заперечується та обставина, що у період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року (період перебування позивача поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31 травня 2013 року №126 (по стройовій частині)) ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889.

Як вже зазначалося, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі №460/6314/20, яке набрало законної сили 17 червня 2024 року, визнано протиправним та скасовано пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 31 травня 2013 року №126 (по стройовій частині) в частині утримання майора ОСОБА_1 поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_4 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 21 серпня 2024 року №275 (по стройовій частині) скасовано пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 31 травня 2013 року №126 щодо тимчасового утримування поза штатом ІНФОРМАЦІЯ_4 майора ОСОБА_1 , заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.18 зворот).

Таким чином, оскільки пункт 5 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 31 травня 2013 року №126 скасовано, а матеріалами справи підтверджено, що позивачу з квітня 2013 року здійснювалось нарахування та виплата щомісячної додаткової грошової винагороди, то відмова ІНФОРМАЦІЯ_5 у нарахуванні та виплаті такої грошової винагороди є протиправною.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що взаємопов`язані позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у спосіб визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови №889 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року щомісячну додаткову грошову винагороду відповідно до Постанови №889.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Позивач просив стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 3000,00 (а.с.40-42).

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Разом з цим при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Така ж позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року, від 08 лютого 2022 року у справах №640/3098/20 та №160/6762/21 відповідно, від 18 серпня 2022 року у справі №540/2307/21.

Також суд зазначає, що навіть у разі неподання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, суд відповідно до вимог частини дев`ятої статті 139 КАС України має перевірити, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано копії таких документів: договору про надання правової допомоги від 12 грудня 2024 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Валерії Василюк» в особі керівника Василюк Валерії Валеріївни (а.с.44), акту приймання передачі наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги б/н від 12 грудня 2024 року від 09 січня 2025 року (а.с.44 зворот).

Відповідно до пункту 2.1 договору про надання правничої допомоги попередня вартість професійної правничої допомоги за цим договором складає 3000,00 грн, яку сторони вправі змінити в залежності від її обсягу шляхом укладення додаткової угоди до цього договору. Оплата клієнтом професійної правничої допомоги здійснюється на підставі акту виконаних робіт за цим договором у строк до 01 серпня 2025 року шляхом внесення коштів на рахунок Бюро.

Згідно з актом приймання передачі наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги б/н від 12 грудня 2024 року позивачу були надані такі послуги: надання юридичної консультації, проведення правової експертизи документів наданих клієнтом, аналіз судової практики з формуванням структури доказової бази, підготовка позовної заяви до суду (справа №140/14615/24) групування доказів, додатків до позовної заяви, їх роздруківка, сканування подання позову до суду 3 год/3000,00 грн.

Визначаючись щодо розміру витрат, які належить відшкодувати позивачу, суд зазначає, що із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити розмір витрат з огляду на розумну їх необхідність для даної справи. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, враховуючи складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін), час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг у цій справі, виходячи із принципів обґрунтованості та пропорційності розміру витрат на правничу допомогу, дійшов висновку про те, що на користь позивача необхідно стягнути 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу; решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Керуючись статтями 2, 72-77,139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_9 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 31 травня 2013 року по 08 червня 2013 року щомісячну додаткову грошову винагороду відповідно до Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн (дві тисячі грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк