Справа № 600/116/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/116/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №96 від 20.11.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком відповідно до п.3 ч.1 статті 115 Закону Україні від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.11.2024 про призначення дострокової пенсії за віком згідно статті 115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до трудового/страхового стажу періоди роботи з 13.09.1988 по 14.10.1991, з 21.10.1991 по 16.12.1997, час догляду за дитиною з інвалідністю віком до 16 років з 06.05.2000 по 31.05.2015, час догляду непрацюючої матері за малолітньою дитиною (сином, ОСОБА_2 ) з 18.02.1999 по 06.05.2000, час догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду ( ОСОБА_3 ) з 01.07.2023 по 24.09.2024; рішення про призначення дострокової пенсії за віком прийняти з урахуванням правової оцінки, наданої судом;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком відповідно до п. 3 ч. 1 статті 115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 24.09.2024 (дати першого звернення).

В обґрунтування протиправності оскаржуваного рішення позивач посилається на те, що відмовляючи у призначенні їй дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний орган неналежно та не у повному обсязі дослідив документи, які були додані до заяви про призначення пенсії. На думку позивача, пенсійний орган дійшов до передчасного висновку про відсутність у позивача необхідного страхового стажу та, відповідно, підстав для призначення дострокової пенсії.

Ухвалою суду від 15 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області копію пенсійної справи позивача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про відсутність у позивача права на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки при повторному опрацюванні документів при обчисленні страхового стажу Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області (яке у даних спірних відносинах є суб`єктом владних повноважень, що прийняв оскаржуване рішення) визначено, що страховий стаж позивача становить лише 7 років 3 місяці 2 дні. Натомість однією з умов для призначення дострокової пенсії є наявність в особи страхового стажу 15 років. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області також подало до суду відзив, в якому вказано про відсутність у позивача необхідного страхового стажу для призначення дострокової пенсії за віком. Так, до страхового стажу позивача не зараховано зазначені у трудовій книжці періоди роботи з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року та з 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року, оскільки такі записи в трудовій книжці є неточними (зокрема, містять виправлення, які не засвідчені у встановленому законом порядку), і при цьому позивачем не було надано довідки про підтвердження указаних періодів роботи, що передбачено Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637). Періоди здійснення позивачем догляду за дитиною-інвалідом віком до 16 років з 18 лютого 1999 року по 17 лютого 2002 року та з 22 липня 2003 року по 21 липня 2006 року, а також час догляду за пенсіонером з 01 липня 2023 року по 24 вересня 2024 року були зараховані пенсійним органом до страхового стажу позивача у добровільному порядку. Стосовно зарахування до страхового стажу позивача періодів догляду за дитиною-інвалідом віком до 16 років з 18 лютого 2002 року по 21 липня 2003 року та з 22 липня 2006 року по 31 травня 2015 року відповідач зазначив, що такі періоди не підлягають зарахуванню, оскільки не підтверджені документами, визначеними пунктом 10 Порядку №637, які є необхідними для встановлення часу догляду за дитиною-інвалідом віком до 16 років. Крім цього, позивачем не надано доказів отримання нею допомоги, за яку сплачені страхові внески, у період з 22 липня 2006 року по 31 травня 2015 року. Водночас без надання відповідних документів пенсійний орган не має підстав для прийняття рішення про призначення позивачу пенсії. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

У поданій до суду відповіді на відзив позивачем наголошено, що питання щодо зарахування до її страхового стажу періодів догляду за дитиною-інвалідом згідно змісту оскаржуваного рішення не було предметом розгляду пенсійного органу. Натомість оцінка документам, якими, на думку позивача, підтверджуються періоди догляду за дитиною-інвалідом, була надана вже у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області 27 листопада 1997 року.

Згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 14 вересня 1988 року позивач у період з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року працювала лаборантом кабінету хімії у Чернівецькому технікумі залізничного транспорту, а у період 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року заступником комерційного директора в рекламному агентстві «Монза».

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 24 березня 1999 року ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 (на підставі свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 від 03 березня 2015 року ім`я « ОСОБА_5 » змінено на « ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з медичним висновком №2499 від 06 травня 2000 року сину позивача ОСОБА_7 було встановлено інвалідність у зв`язку із захворюванням (патологічним станом) двостороння вроджена клишоногість важкого ступеня.

У зв`язку зі встановленням сину позивача інвалідності 06 травня 2000 року ОСОБА_1 починаючи з 25 травня 2000 року отримувала соціальну пенсію по інвалідності, що підтверджується протоколом про призначення пенсії від 26 травня 2000 року.

Як вбачається з медичного висновку ЛКК №121 від 09 вересня 2024 року КНП «Міська дитяча поліклініка» захворювання ОСОБА_7 , що призвело до інвалідності, виявлено до 6-річного віку.

24 вересня 2024 року позивач звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за результатами розгляду якої рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (як уповноваженим територіальним органом Пенсійного фонду України, визначеним для розгляду такої заяви за принципом екстериторіальності) від 01 жовтня 2024 року №96 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу 15 років.

Так, згідно з указаним рішенням, пенсійним органом визначено страховий стаж позивача тривалістю 14 років 10 місяців 00 днів. При цьому вказано, що за результатами доданих до заяви документів до страхового стажу зараховані всі періоди роботи.

12 листопада 2024 року ОСОБА_1 повторно звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка за принципом екстериторіальності була передана на розгляд також до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

За результатами розгляду вказаної заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення від 20 листопада 2024 року №96, яким заявниці відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком.

У вказаному рішенні зазначено про відсутність у позивача необхідного страхового стажу 15 років. Натомість визначено, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 7 років 3 місяці 2 дні.

Так, за результатами розгляду документів, доданих до заяви, пенсійним органом не зараховано до страхового стажу періоди роботи позивача згідно трудової книжки від 14 вересня 1982 року серії НОМЕР_2 з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року та з 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року (у даті наказу про звільнення наявне виправлення, не засвідчене в установленому порядку), оскільки ім`я заявниці " ОСОБА_8 " у свідоцтві про укладення шлюбу від 05.03.1994 серія НОМЕР_5 не відповідає паспортним даним " ОСОБА_8 ".

За таких обставин позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

Частинами першою, другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Умови призначення пенсії за віком, зокрема вік та необхідний страховий стаж передбачені статтею 26 Закону №1058-IV.

Разом з цим пунктом 3 частини першої статті 115 Закону №1058-IV передбачено право на призначення дострокової пенсії за віком для жінок, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матерів осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Отже, для призначення дострокової пенсії матері особи з інвалідністю з дитинства на підставі пункту 3 частини першої статті 115 Закону №1058-IV необхідно дотримання одночасно трьох умов: 1) мати особи з інвалідністю з дитинства виховала її до досягнення шестирічного віку; 2) жінка, яка є матір`ю особи з інвалідністю з дитинства, на момент звернення із заявою про призначення дострокової пенсії досягла віку 50 років; 3) наявність у матері особи з інвалідністю з дитинства необхідного страхового стажу тривалістю не менше ніж 15 років.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 20 листопада 2024 року №96, пенсійним органом визнається, що станом на день звернення із заявою про призначення дострокової пенсії відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону №1058-IV вік ОСОБА_1 становив 55 років 3 місяці.

Щодо того, що ОСОБА_1 є матір`ю особи з інвалідністю з дитинства і виховувала її до досягнення шестирічного віку, то відносно цього зауважень (сумнівів) у пенсійного органу, згідно змісту оскаржуваного рішення, не було.

Поряд з цим стосовно наявного у ОСОБА_1 страхового стажу для призначення дострокової пенсії за віком, то Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області встановлено, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 7 років 3 місяці 2 дні, тобто менше 15 років, що є однією з обов`язкових умов для призначення пенсії за пунктом 3 частини першої статті 115 Закону №1058-IV.

Визначаючи страховий стаж позивача саме у такій тривалості, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області в оскаржуваному рішенні вказано, що періоди роботи позивача згідно трудової книжки від 14 вересня 1982 року серії НОМЕР_2 з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року та з 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року не зараховано з тих підстав, що у даті наказу про звільнення наявне виправлення, не засвідчене в установленому порядку, ім`я заявниці " ОСОБА_8 " у свідоцтві про укладення шлюбу від 05.03.1994 серія НОМЕР_5 не відповідає паспортним даним " ОСОБА_8 ".

Отже, указане питання і є спірним у даній справі.

Надаючи оцінку зазначеним вище твердженням пенсійного органу щодо страхового стажу позивача, суд зазначає таке.

Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Частинами другою-четвертою статті 48 Кодексу законів про працю України встановлено, що на вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Пунктом 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно із пунктом 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Отже, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.

Як вбачається зі встановлених у даній справі обставин, у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 14 вересня 1988 року містяться записи про те, що позивач у період з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року працювала лаборантом кабінету хімії у Чернівецькому технікумі залізничного транспорту, а у період 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року заступником комерційного директора в рекламному агентстві «Монза».

Проте Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не зарахувало до страхового стажу позивача вказані періоди роботи, оскільки в наказі про звільнення наявне виправлення, не засвідчене в установленому порядку.

На час роботи позивача у період до 29 липня 1993 року діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (далі Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Пунктом 2.5 Інструкції №162 було передбачено, що у разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. виправлення проводиться адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові в цьому необхідну допомогу.

Згідно з пунктом 2.8 Інструкції №162 виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. повинні повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження чи невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу провадиться на підставі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Свідчення не можуть бути підставою для виправлення внесених раніше записів.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» (далі Постанова №656) та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 Постанови №656 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 Постанови №656 передбачено, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому відповідно до пункту 18 Постанови №656 відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

29 липня 1993 року спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за №110, було затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58), у пункті 2.2 якої вказано, зокрема, що заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Абзацом 1 пункту 4.1 Інструкції №58 встановлено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Крім цього, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4 Постанови).

Враховуючи викладене, суд зауважує, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб. Обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Вказана позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду в аналогічних спірних відносинах, що викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 справа №275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак, не повинно впливати на її особисті права.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий висновок суду узгоджується з правою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Більше того, у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №307/541/17 Верховний Суд звертає увагу, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Поряд з цим, у постанові від 21 лютого 2018 року у справ №687/975/17 (адміністративне провадження № К/9901/110/17) Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції стосовно того, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 травня 2022 року у справі №120/1089/19-а та від 17 вересня 2024 року у справі №440/4164/23.

Таким чином, позивач як особа, на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження його належного соціального захисту.

Враховуючи наведені вище норми та висновки Верховного Суду у справах з подібних відносин, суд зауважує, що недоліки трудової книжки, про які зазначено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області в оскаржуваному рішенні від 20 листопада 2024 року №96, самі по собі не є правовою підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів її роботи, які зазначені у трудовій книжці, а саме: з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року та з 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року.

У даній ситуації в записах трудової книжки позивача чітко вказано відомості про початок і закінчення періодів роботи у певних підприємствах (установах, організаціях) із зазначенням посад, на яких працювала ОСОБА_1 .

Дані записи містять також і відомості про підстави їх внесення у трудову книжку позивача серії НОМЕР_2 (відповідні накази про прийняття на роботу та звільнення з роботи), однак такі записи не були враховані, фактично, з формальних підстав.

При цьому відповідачами у ході судового розгляду справи не подано до суду доказів визнання недостовірними записів трудової книжки позивача про періоди її роботи з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року та з 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року.

Крім цього, суд зауважує, що відомості, зазначені на титульній сторінці трудової книжки позивача щодо її імені " ОСОБА_8 ", відповідають даним паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області 27 листопада 1997 року. Тобто, фактично, ідеться про одну й ту ж особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також суд звертає увагу на те, що на форзаці трудової книжки ОСОБА_1 міститься і запис про зміну нею прізвища у зв`язку з укладенням шлюбу, який підтверджено підписом особи, відповідальної за видачу трудових книжок, та печаткою підприємства. Тобто, трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 та запис на форзаці такої трудової книжки перебувають у нерозривному взаємозв`язку та, фактично, стосуються однієї й тієї самої особи.

Суд зазначає, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком, оскільки відповідальність за порядок ведення трудової книжки покладено безпосередньо на посадових осіб установи-роботодавця.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що спірні періоди роботи позивача з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року та з 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року підлягають зарахуванню до страхового стажу.

Відтак, оскільки періоди роботи позивача з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року та з 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року підтверджуються записами її трудової книжки і вказані періоди роботи мають бути зараховані до страхового стажу позивача, то, враховуючи такі у сукупності з визнаним пенсійним органом страховим стажем позивача 7 років 3 місяці 2 дні, вказані становитимуть достатній страховий стаж (більше 15 років), необхідний для призначення позивачу дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Інші доводи учасників справи, які містяться у заявах по суті справи (зокрема, ті, які стосуються вимог позову про зобов`язання пенсійний орган зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 часу догляду за дитиною з інвалідністю віком до 16 років з 06.05.2000 по 31.05.2015, час догляду непрацюючої матері за малолітньою дитиною (сином, ОСОБА_2 ) з 18.02.1999 по 06.05.2000, час догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду ( ОСОБА_3 ) з 01.07.2023 по 24.09.2024, доводи відзиву Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про добровільне зарахування певних періодів здійснення позивачем догляду за дитиною-інвалідом пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду та ін.) не підлягають оцінці судом, адже такі не мають значення для правильного вирішення цього спору.

При цьому суд зауважує, що згідно змісту оскаржуваного рішення спірним є лише питання не зарахування до страхового стажу позивача періоду її роботи з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року та з 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року.

Отже, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 20 листопада 2024 року №96, яким позивачу безпідставно відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком.

Тому вказане підлягає скасуванню.

Згідно приписів частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Враховуючи висновок про протиправність оскаржуваного рішення та зважаючи на те, що з урахуванням визнаного пенсійним органом страхового стажу позивача (7 років 3 місяці 2 дні) та стажем роботи згідно із записами трудової книжки (з 13 вересня 1988 року по 14 жовтня 1991 року та з 21 жовтня 1991 року по 16 грудня 1997 року) у ОСОБА_1 є достатній страховий стаж для призначення їй дострокової пенсії за віком (більше 15 років) і наявні інші умови (щодо віку старше 50 років та наявності статусу матері особи з інвалідністю з дитинства і виховання її до досягнення шестирічного віку, що фактично і не є спірним згідно змісту оскаржуваного рішення), необхідні для призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах буде зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити позивачу дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12 листопада 2024 року - дати звернення із заявою про призначення пенсії, за результатом розгляду якої і було прийнято оскаржуване у цьому позові рішення.

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Водночас варто зауважити, що зобов`язуючи призначити позивачу дострокову пенсію за віком саме Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, суд відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08 лютого 2024 року по справі №500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності.

Таким органом у даних спірних відносинах є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Аналогічної позиції щодо необхідності зобов`язати призначити особі пенсію саме той територіальний орган Пенсійного фонду України, який прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії за принципом екстериторіальності, дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у справі №600/3377/24-а (постанова від 06 січня 2025 року).

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Тому, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень частин першої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Відтак, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області як суб`єкта владних повноважень, який ухвалив оскаржуване рішення та якого зобов`язано призначити позивачу пенсію.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 20 листопада 2024 року №96 про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12 листопада 2024 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 28 квітня 2025 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ); відповідачі Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (Площа Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька область, ); Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, ).

Суддя О.П. Лелюк