Справа № 520/11344/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 р. Справа № 520/11344/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., м. Харків, повний текст складено 04.03.25 по справі № 520/11344/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області , Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області (далі по тексту ГУ Держпраці у Харківській області, перший відповідач), Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі по тексту другий відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати акт індивідуальної дії Наказ ГУ Держпраці «Про звільнення з посади ОСОБА_2 » від 29.11.2022 № 08-03/322, яким ОСОБА_1 30.11.2022 звільнено з посади головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці ГУ Держпраці у зв`язку із ліквідацією державного органу відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»;

- визнати дії ГУ Держпраці щодо звільнення з роботи ОСОБА_1 незаконними;

- зобов`язати ГУ Держпраці з 01.12.2022 поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці ГУ Держпраці;

- зобов`язати Північно-Східне міжрегіональне управління Держпраці (Харківська обл.) запропонувати рівнозначну посаду ОСОБА_1 в з урахуванням присвоєного 7 рангу державного службовця в межах категорії «В» посад державної служби, відповідної освітньому рівню (повна вища освіта: юрист, магістр державного управління, медіатор тощо) профілю професійної компетентності та кваліфікаційному досвіду роботи.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.06.2023 по справі № 520/11344/23 позовну заяву повернуто.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2023 по справі № 520/11344/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06.06.2023 по справі № 520/11344/23 змінено.

Мотивувальну частину ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 06.06.2023 по справі № 520/11344/23 викладено з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові.

Постановою Верховного Суду від 01.02.2024 по справі № 520/11344/23 касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року у справі №520/11344/23 скасовано.

Адміністративну справу направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 по справі № 520/11344/23 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Харківській області(61002, м. Харків, вул. Університетська, 37/39, ), Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці(36014 м. Полтава, вул. Юліана Матвійчука, 119, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного Управління Держпраці в Харківській області від 29.11.2022 року №08-03/322 «Про звільнення з посади ОСОБА_2 ».

Поновлено ОСОБА_1 з 01.12.2022 року на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного Управління Держпраці в Харківській області.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.12.2024 апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області - залишено без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 по справі № 520/11344/23 - залишено без змін.

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із заявою у порядку статті 382 КАС України, в якій просив суд:

- встановити судовий контроль за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 (справа № 520/11344/23) боржником в особі заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (Харківська область), водночас, головою ліквідаційної комісії Головного управління Держпраці у Харківській області Голубом Євгеном Валентиновичем;

- зобов`язати боржника в особі заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (Харківська область), водночас, голову ліквідаційної комісії Головного управління Держпраці у Харківській області Голуба Євгена Валентиновича подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 (справа №№ 520/11344/23);

- врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В обґрунтування вимог вказаної заяви зазначив, що ГУ Держпраці в Харківській області станом на момент звернення позивача до суду із вказаною заявою протиправно та умисно не виконує рішення у справі № 520/11344/23, що підтверджується відсутністю фактичного допуску ОСОБА_1 до виконання посадових обов`язків на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці ГУ Держпраці у Харківській області та є підставою для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Звернув увагу, що у розумінні висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.06.2020 по справі № 521/1892/18, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх процесуальних обов`язків. Виконання ж рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 по справі № 520/11344/23 заяву позивача в порядку ст. 382 КАС України залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення судом норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 у справі № 520/11344/23, яка перешкоджає подальшому провадження у справі і направити справу для продовження розгляду до суду І інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що висновок суду першої інстанції про фактичне виконання відповідачем рішення у справі № 520/11344/23 є таким, що не відповідає дійсності, оскільки фактичного допуску ОСОБА_1 до виконання посадових обов`язків з наданням відповідного робочого місця, збереження заробітної плати, створення належних умов праці, які були до його незаконного звільнення не відбулося.

Крім того, листом заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Голуба Є. В. від 02.08.2024 № ПНС/3.1/1414-3В-24 позивача повідомлено, що він не перебував та не перебуває у трудових відносинах із Північно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, у зв`язку з чим забезпечення його необхідними засобами комп`ютерної техніки не відноситься до компетенції Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, що у свою чергу, додатково підтверджує факт того, що ОСОБА_1 фактично не приступив до виконання посадових обов`язків.

Також, будь-яких доказів, які б свідчили про те, що позивача фактично поновлено на роботі із внесенням відповідного запису до трудової книжки у відповідності до статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі по тексту Закон № 1404-VIII) відповідачем надано не було.

Серед іншого, звернув увагу, що 27.06.2024 державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 75137680 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Разом з цим, акт державного виконавця «Про ознайомлення ОСОБА_1 з наказом № 08-03/1 від 07.05.2024 про поновлення на посаді» було складено лише 03.07.2024, тобто до дати набрання постановою суду апеляційної інстанції від 27.12.2024 законної сили та після винесення постанови про закінчення ВП № 75137680.

У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу перший відповідач заперечував проти викладених у ній доводів, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Переконував, що в діях першого відповідача відсутні ознаки протиправності, позаяк наказ Головного управління Держпраці у Харківській області від 27.05.2024 № 08-03/1 «Про поновлення ОСОБА_2 » у повній мірі відповідає резолютивній частині судового рішення і його прийняття і є належним виконанням судового рішення.

Крім того, листом № ХК/1/1314-22 від 27.05.2024 ОСОБА_1 було проінформовано про необхідність виходу на роботу за посадою головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці ГУ Держпраці у Харківській області на визначене робоче місце за адресою : м. Харків, проспект Науки, 9, корпус А5, поверх 4, кабінет 8.

Також, факт виконання судового рішення підтверджується матеріалами виконавчого провадження, яке закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

На переконання першого відповідача, позивач намагається нав`язати необґрунтовану і нічим не підтверджену думку щодо відсутності повноважень заступника голови комісії з ліквідації ГУ Держпраці Касьяненко Т.В. щодо прийняття організаційно-розпорядчих документів, що не є предметом розгляду даної справи.

У надісланих до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях від 03.04.2025 позивач звернув увагу, що оскільки голова комісії з питань ліквідації ГУ Держпраці у Харківській області Голуб Є. В. 20.06.2024 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення від 20.05.2024, до прийняття судом апеляційної інстанції постанови за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не набрало законної сили.

Враховуючи те, що положеннями Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 (далі по тексту Порядок № 1074) визначено, що до складу членів комісії з ліквідації обов`язково входять працівники органу виконавчої влади, що припиняється, а заступник голови комісії з ліквідації ГУ Держпраці Касьяненко Т. В. не є працівником відповідача, відтак, вказана особа не мала права видавати наказ № 08-03/1, скріплюючи його своїм підписом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 по справі № 520/11344/23 Головним управлінням Держпраці у Харківській області наказом від 27.05.2024 № 08-03/1 наказ Головного управління Держпраці у Харківській області від 29.11.2022 № 08-03/322 «Про звільнення з посади ОСОБА_2 » скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 з 01.12.2022 на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці ГУ Держпраці у Харківській області.

08.07.2024 наказом Головного управлінням Держпраці у Харківській області № 344 визначено Мінакову О. Ф., головному державному інспектору відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області, робоче місце за адресою: м. Харків, проспект Науки, 9 корпус А5, поверх 4, кабінет № 8.

28.05.2024 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ждановою Оленою Віталіївною, відкрито виконавче провадження № 75137680 з виконання виконавчого листа від 24.05.2024 № 520/11344/23 про поновлення ОСОБА_1 з 01.12.2022 року на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного Управління Держпраці в Харківській області.

27.06.2024 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ждановою Оленою Віталіївною, винесена постанова про закінчення вказаного виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку статті 382 КАС України суд першої інстанції прийнявши до уваги, що матеріали справи містять докази вчинення першим відповідачем дій по виконанню рішення суду, вважав, відсутніми обґрунтовані підстави для сумніву у належному виконанні рішення відповідачем.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Приписами статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На виконання приписів статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

В абзаці третьому пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

На підставі аналізу статей 3, 8, частин 1, 2 статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

У справі Сорінг проти Об`єднаного Королівства від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України.

З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З 19 грудня 2024 року набрав чинності Закон України від 21 листопада 2024 року № 4094-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» (далі - Закон № 4094-ІХ), яким статтю 382 КАС України викладено у новій редакції, а КАС України доповнено статтями 381-1, 382-1, 382-2, 382-3.

При цьому, згідно із пунктом 2 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 4094-IX, справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності цим Законом.

Так, згідно із частинами 1 та 2 статті 382 КАС України (в редакції Закону № 4094-IX), суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до частини 1-3 статті 382-1 КАС України, суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.

За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.

Розгляд звіту про виконання судового рішення повинен бути здійснено судом з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності Законом № 4094-ІХ, в порядку письмового провадження.

Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 травня 2021 року у справі № 9901/598/19, які були підтримані в ухвалі від 03 березня 2025 року по справі 160/5259/20.

Слід також зазначити, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.

Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами.

Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення.

В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.

За змістом постанови Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 560/523/19 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.

Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись до суду першої інстанції із заявою про встановлення судового контролю, заявник посилався на те, що ГУ Держпраці у Харківській області не виконало обов`язку покладеного на нього рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 по справі № 520/11344/23, та не поновило ОСОБА_1 на посаду головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці ГУ Держпраці.

На підтвердження вказаних обставин позивач покликається на відсутність виданого боржником розпорядження із зазначенням повної дати (число, місяць, рік) фактичного виходу ОСОБА_1 на роботу (поновлення трудових відносин), розміри його посадового окладу відповідно до штатного розпису, надбавок, доплат тощо, а також ненадання відповідачем копії трудової книжки позивача із внесеним записом про поновлення останнього на посаді.

Так, у розумінні статті 65 Закону № 1404-VIII рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків».

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18), від 26.05.2022 по справі № 640/4699/20.

На підтвердження виконання рішення суду у справі № 520/11344/23 першим відповідачем до матеріалів справи надано, зокрема : наказ від 27.05.2024 № 08-03/1, яким ОСОБА_1 з 01.12.2022 поновлено на посаді, наказ від 08.07.2024 № 344 «Про визначення робочого місця О. Мінакову», відповідно до якого, позивачу визначено робоче місце за адресою : м. Харків, проспект Науки, 9, корпус А5, поверх 4, кабінет № 8, акт державного виконавця від 03.07.2024 № 75137680 та постанову по закриття виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням судового рішення.

Разом з цим, доказів на підтвердження внесення відповідного запису до трудової книжки ОСОБА_1 про поновлення його на посаді та надання будь-яких доручень позивачу, пов`язаних з виконанням трудових обов`язків матеріали справи не містять.

При цьому, відомостей про фактичне, а не формальне забезпечення поновленому ОСОБА_1 доступу до роботи із забезпеченням можливості виконання своїх обов`язків відповідачем до суду не наведено, а колегією суддів не встановлено таких обставин.

Разом з цим, судом першої інстанції взагалі не надано жодної оцінки вказаним обставинам та поданим доказам.

Колегія суддів наголошує, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист, отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Слід зауважити, що норми статей 382, 383 КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Разом з цим, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали суду від 04.03.2025 обставини виконання (невиконання) судового рішення, на які покликається позивач, судом взагалі не досліджувалися та належна оцінка їм не надавалася, незважаючи на доводи позивача, викладені у заяві.

Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення судового контролю, суд першої інстанції фактично обмежився посиланнями на закриття виконавчого провадження, що визначено Законом України "Про виконавче провадження".

З цього приводу колегія суддів зазначає, що положення статті 382 КАС України не містять застережень щодо можливості встановлення заходів судового контролю виключно до чи після вжиття позивачем заходів з його примусового виконання у порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII.

Аналіз норм статтей 382, 382-1 КАС України, у її системному взаємозв`язку з нормами статті 372 КАС України, дозволяє стверджувати, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися, за наявності для цього підстав, безвідносно до факту наявності виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення.

Оскільки виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється як добровільно (самим боржником), так і у примусовому порядку (органами державної виконавчої служби), то судовий контроль за виконанням судового рішення безпосередньо не залежить від тієї обставини, чи існує станом на час вжиття заходів такого контролю відкрите виконавче провадження та чи звертався позивач до державного виконавця з виконавчим листом.

Звернення позивача до суду на підставі статті 382 КАС України та примусове виконання рішення суду у порядку виконавчого провадження є окремими самостійними процедурами, спрямованими на виконання судового рішення, та можуть застосовуватися одночасно, а тому, посилання суду першої інстанції на закриття виконавчого провадження, у розумінні статті 382 КАС України не є підставою, яка обмежує право заявника на подачу заяви про встановлення судового контролю задля забезпечення виконання рішення суду, а тому суд в цій частині припустився довільного тлумачення норм процесуального права.

Колегія суддів зауважує, що звертаючись до суду першої інстанції із заявою про встановлення судового контролю, заявник наводив доводи та аргументи, що вказують на невиконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили, однак останні залишилися поза увагою суду першої інстанції, правова оцінка ним не надавалася.

Суд апеляційної інстанції враховує, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18 та від 11 червня 2020 року у справі № 640/13988/19.

В контексті вищевказаного слід зазначити, що встановлення судового контролю, є правом, а не обов`язком суду, однак, задля того, щоб відмовити в його встановленні, суд має перевірити належним чином доводи заявника, викладені в його заяві та навести підстави для висновку про відмову в задоволенні заяви, поданої у порядку статті 382 КАС України, чого у даній справі судом зроблено не було.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до статті 320 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приписами статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Враховуючи викладене, ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 по справі № 520/11344/23 підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 326-329, 353, 382, 382-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 по справі № 520/11344/23 - скасувати.

Адміністративну справу № 520/11344/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області, Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій