Справа № 280/1717/25
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року Справа № 280/1717/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд.3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84121; ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр-т. Соборний, буд.158-Б, м. Запоріжжя, 69057; )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10.03.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач-1, ГУ ПФУ в Донецькій області), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 № 70 від 21.02.2025 року щодо відмови позивачу у призначенні дострокової пенсії за віком на підставі п. 5 ч. 1 ст. 115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати відповідача-1 зарахувати позивачу до страхового стажу період навчання згідно архівної довідки №31 від 22.01.2025 та атестату № 1904, виданого 30.06.1992 про закінчення навчального закладу Професійне технічне училище №44 строком навчання 2 роки за професією швачка жіночого верхнього одягу;

- зобов`язати відповідача-2 виплачувати позивачу дострокову пенсію відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 на користь позивача сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 12.03.2025 відкрито провадження у справі №280/1717/25, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№11039 від 10.03.2025). Зокрема зазначено, що 14.02.2025 позивач звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон України №1058-IV). Заява позивача в порядку екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Донецькій області. За результатами розгляду вказаної заяви та доданих до неї документів відповідачем-2 було прийнято рішення від 21.02.2025 №70 про відмову в призначенні пенсії за віком, яке обґрунтовано відсутністю необхідного страхового стажу та необхідних документів для визначення права на призначення пенсії за віком. Зауважено, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Оскільки позивач не може нести відповідальність за правильність оформлення навчальних документів, то неналежний порядок заповнення трудової книжки та іншої документації не може бути підставою для позбавлення її конституційного права на соціальний захист при вирішенні питання щодо призначення пенсії за віком. Вважаючи рішення відповідача-1 протиправним та таким, що порушує право позивача на пенсійне забезпечення, на рівні, визначеному чинним законодавством України, представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечення відповідача-1 проти задоволення позовних вимог викладені у відзиві на позовну заяву (вх.№14433 від 26.03.2025) де, зокрема зазначено, що 14.02.2025 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком згідно з пунктом 5 частини 1 статті 115 Закону України № 1058-IV. За результатом розгляду заяви від 14.02.2025 ГУ ПФУ в Донецькій області 21.02.2025 прийнято рішення № 70 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 5 частини 1 статті 115 Закону України № 1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 20 років. Цим рішенням встановлено, що страховий стаж позивача становить 18 років 03 місяці 11 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. Водночас вказано, що до страхового стажу не враховано період навчання в професійно-технічному училищі № 44 м. Запоріжжя з 01.09.1990 по 29.06.1992, оскільки в наданому для розгляду атестаті від 29.06.1992 № 1904 відсутній підпис голови екзаменаційної комісії. Враховуючи, що запис в трудовій книжці НОМЕР_2 від 10.07.1992 про період навчання зроблено на підставі атестату № 1904, такий не підлягає розгляду. Враховуючи, що у позивача відсутній встановлений законодавством необхідний страховий стаж, то відповідачем-1 було правомірно винесено рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком. З огляду на те, що відповідачем при здійсненні владних повноважень відносно позивача не допущено жодних порушень, то підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

17.03.2025 (вх.№12177) від відповідача - 2 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому, окрім іншого зазначено, що ГУ ПФУ в Запорізькій області заяву позивача про призначення пенсії за віком не розглядало та рішення щодо неї не приймало, отже жодних протиправних дій щодо позивача не вчиняло. Територіальним органом Пенсійного фонду України, який мав опрацювати заяву позивача про призначення пенсії відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань визначено ГУ ПФУ в Донецькій, яким за результатами розгляду заяви позивача прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії. Водночас вказано, що згідно із рішенням відповідача-1 від 21.02.2025 №70 до страхового стажу позивача не зараховано період навчання згідно з архівною довідкою №31 від 22.01.2025, оскільки у довідці ім`я та по батькові зазначено зі скороченням та відсутній наказ про зарахування. Зауважено, що відповідач -1 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно та розсудливо. Оскільки дії відповідача-1 не суперечать чинному законодавству України, то підстави для задоволення заявлених позовних вимог повністю відсутні.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 22.10.1998 Комунарським РВ ГУМВС в Запорізькій області (а.с.11).

14.02.2025 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до Закону України №1058-IV (а.с.126-127).

У відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (із подальшими змінами та доповненнями) (далі Порядок № 22-1), з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Враховуючи зазначене, заява позивача від 14.02.2025 про призначення пенсії за віком в порядку екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Донецькій області.

За результатами розгляду заяви відповідачем-1 було прийнято рішення від 21.02.2025 №70 про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком згідно із пунктом 5 частини 1 статті 115 Закону України №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Відповідно до вказаного рішення вік позивача на час звернення 50 років 11 місяців, загальний страховий стаж - 18 років 03 місяці 11 днів. До страхового стажу не зараховано період навчання згідно з архівною довідкою №31 від 22.01.2025, оскільки у довідці ім`я та по батькові зазначено зі скороченням та відсутній наказ про зарахування (а.с.21).

Позивач не погодившись з рішенням відповідача-1 від 21.02.2025 №70 про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком та не зарахуванням до страхового стажу періоду навчання згідно архівної довідки №31 від 22.01.2025 та атестату № 1904, виданого 30.06.1992 про закінчення навчального закладу Професійне технічне училище №44 строком навчання 2 роки за професією швачка жіночого верхнього одягу, звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачами докази, суд приходить до наступних висновків.

За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону України № 1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Пунктом 5 частини першої статті 115 Закону України № 1058-IV визначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, діти, які стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття, і батьки, яким надано статус сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, відповідно до абзацу четвертого пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пункту 1 статті 10 зазначеного Закону - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Отже, з досягненням особою 50 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років позивач матиме право на призначення дострокової пенсії за віком.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 24 Закону України № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Закон України №1058-ІV набрав чинності 01.01.2004. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон України № 1788-ХІІ).

Слід зазначити, що Закон України № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

За змістом статті 56 Закону України №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно із пунктом «д» статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Згідно з приписами статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з абзацом 1 пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 8 Порядку №637 час навчання у вищих учбових, професіональних, учбово-виховних закладах, учбових закладах підвищення кваліфікації і перепідготовки кадрів, у аспірантурі, докторантурі й криничній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, які видані на підставі архівних даних і які містять відомості про період навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

З аналізу наведених законодавчих приписів, зокрема статті 62 Закону №1788-XII та пункту 1 Порядку №637 слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З наданої до матеріалів справи трудової книжки серії НОМЕР_2 , виданої 10.07.1992 судом встановлено, що така, окрім іншого, містить відомості щодо періоду навчання позивача в Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя з 01.09.1990 по 29.06.1992 (а.с.22-28).

З матеріалів справи також вбачається, що разом із заявою про призначення пенсії позивачем, окрім іншого, було надано атестат №1904, виданий 30.06.1992 на ім`я ОСОБА_2 (дівоче прізвище позивача), з якого вбачається, що позивач у період з 01.09.1990 по 29.06.1992 навчалася у Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя за професією «Швачка жіночого верхнього одягу». Рішенням екзаменаційної комісії від 29.06.1992 ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію «Швачка жіночого верхнього одягу третього розряду». У вказаному дипломі, який виданий на спеціальному бланку Державного комітету Української РСР по професійно-технічній освіті, міститься підпис уповноваженої особи директора училища та заступника директора училища по навчально-виробничій роботі (частині), а також печатка училища і реєстраційний номер 30 (а.с.12).

З наведених представником відповідача-1 у відзиві на позовну заяву обставин, зокрема, вбачається, що у якості підстав для неврахування періоду навчання позивача з 01.09.1990 по 29.06.1992 в Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя на підставі атестату №1904 від 30.06.1992 зазначено про відсутність у ньому підпису голови екзаменаційної комісії.

Водночас, у якості підстави для неврахування відповідачем-1 запису у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 10.07.1992, що стосується періоду навчання позивача вказано, що такий внесено на підставі атестату №1904.

З приводу вказаних доводів відповідача-1 суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність у дипломі підпису голови екзаменаційної комісії не може бути підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу спірного періоду навчання, оскільки трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про навчання у спірний період, ці записи належним чином підтверджують страховий стаж позивача, що свідчить про відсутність необхідності надання жодних додаткових документів на підтвердження періоду навчання позивача з 01.09.1990 по 29.06.1992 у Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя.

Крім того, достовірність наведеного запису у трудовій книжці позивача та виданого на ім`я позивача атестату № НОМЕР_4 від 30.06.1992 не викликає жодних обґрунтованих сумнівів.

Водночас, щодо зазначених у спірному рішенні відповідача-1 підстав неврахування до страхового стажу періоду навчання позивача з 01.09.1990 по 29.06.1992 в Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя відповідно до архівної довідки №31 від 22.01.2025, а саме зазначення у довідці ім`я та по батькові позивача зі скороченням та відсутності наказу про зарахування, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З наданої до матеріалів справи Архівної довідки №31 від 22.01.2025, виданої Державним навчальним закладом «Запорізький професійний ліцей сервісу» судом встановлено, що така видана ОСОБА_3 (російською мовою) в тому, що вона дійсно навчалась у Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя за професією за професією «Швачка жіночого верхнього одягу».

Водночас, у зазначеній довідці вказано:

«ПТУ №44 було ліквідовано Наказом Управління освіти Запорізької обласної державної адміністрації №76 від 05 травня 1996року, згідно до якого контингент учнів ПТУ №44 для завершення навчання було переведено до ПТУ №34.

До архіву ДНЗ «Запорізький професійний ліцей сервісу» були передані документи Професійно-технічного училища №44:

- книги наказів з 07.03.1991р.

- поіменні книги з 01.09.1990р.

В зазначених книгах дані щодо зарахування до навчання ОСОБА_2 відсутні.

Згідно до наказу МОіН України від 22.06.2004 року №510, наказу комітету з Професійно-технічної освіти УОіН ЗОДА від 01.07.2004р. №26-к Професійно-технічне училище №34 м. Запоріжжя реорганізовано у Запорізький професійний ліцей сервісу.

Згідно до наказу МОіН України від 20.05.2010 року №461 Запорізький професійний ліцей сервісу реорганізовано у Державний навчальний заклад «Запорізький професійний ліцей сервісу».

Суд критично сприймає посилання відповідача-1 на неможливість врахування до страхового стажу позивача періоду її навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992 в Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя відповідно до архівної довідки №31 від 22.01.2025, оскільки в архівній довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові в скороченій формі « ОСОБА_3 » (російською мовою) та зауважує, що ім`я ОСОБА_2 у перекладі на російську мову може значиться, як ОСОБА_3 , а відтак зазначені імена є тотожними.

Разом із тим, суд звертає увагу, що позивач розпочала навчання 01.09.1990, а враховуючи, що зі змісту вказаної довідки вбачається, що до архіву Державного навчального закладу «Запорізький професійний ліцей сервісу» були передані книги наказів з 07.03.1991, то при формуванні архівної довідки №31 від 22.01.2025 з об`єктивних причин вказано про відсутність даних щодо наказу про зарахування.

Водночас, суд вважає за необхідне наголосити, що вказані відповідачем-1 недоліки архівної довідки №31 від 22.01.2025 не перешкоджають встановити особу позивача. Більш того, такі недоліки не є тими недоліками, які можуть мати наслідком порушення конституційного права позивача на пенсійне забезпечення.

Крім того, суд звертає увагу на те, що обставини щодо не зарахування періоду навчання, зазначені відповідачем-1, не спростовують факту самого навчання, а отже юридичний факт навчання позивача протягом спірного періоду часу є підтвердженим належними та допустимими доказами, тому період навчання позивача підлягає зарахуванню до її загального страхового стажу.

За встановлених обставин пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення атестату та інших документів щодо відомостей про період навчання на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті, тому зазначені дії не можна вважати такими, що вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на зарахування до її страхового періоду навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992 в Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя, який підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.07.1992, Атестатом №1904 від 30.06.1992 та Архівною довідкою №31 від 22.01.2025, виданою Державним навчальним закладом «Запорізький професійний ліцей сервісу».

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 21.02.2025 №70 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 5 частини 1 статті 115 Закону України №1058-IV прийняте відповідачем-1 не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідачів вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Так, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Крім того, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 58 Закону України №1058-IV, Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №40/26485, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

З аналізу наведеного вбачається, що на цей час органи Пенсійного фонду України відповідно до покладених на них завдань, зокрема, призначають (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Таким чином, нарахування пенсії відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження та визначати періоди, які слід враховувати при обчисленні пенсії позивачу.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі №204/362/17 вказано, що єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою. При цьому за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим. У цій же справі Верховний Суд вказав, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, не надав оцінку відомостям, наявним або відсутнім у трудовій книжці позивача, в той час як суд, як орган уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень, наданим виключно органам Пенсійного фонду.

З огляду на встановлені вище обставини у їх сукупності, суд вважає належним способом захисту порушених прав позивача у заявленому до розгляду спорі є зобов`язання відповідача-1 зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992 в Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя у зв`язку із чим повторно розглянути заяву позивача від 14.02.2025 щодо призначення пенсії за віком, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 115 Закону України №1058-IV, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

Враховуючи, що питання щодо призначення позивачу пенсії за віком на підставі пункту 5 частини 1 статті 115 Закону України №1058-IV на момент розгляду даної справи не вирішено, а буде вирішено відповідачем-1 за результатами заяви від 14.02.2025, суд дійшов висновку що позовні вимоги про зобов`язання відповідача-2 виплачувати позивачу дострокову пенсію відповідно до пункту 5 частини 1 статті 115 Закону України №1058-IV з дня звернення, є передчасними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Щодо інших посилань учасників справи суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 968,96грн за подання даної позовної заяви, що підтверджується квитанцією №4206-2839-6357-9563 від 10.03.2025 (а.с.10).

За таких обставин, судовий збір у розмірі 968,96грн підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, як суб`єкта владних повноважень, яким прийнято оскаржуване рішення.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 143, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд.3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84121; ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр-т. Соборний, буд.158-Б, м. Запоріжжя, 69057; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд.3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84121; ) від 21.02.2025 №70 про відмову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 5 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд.3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84121; ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) період її навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992 в Професійно-технічному училищі №44 м.Запоріжжя, у зв`язку із чим повторно розглянути заяву позивача від 14.02.2025 щодо призначення пенсії за віком, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд.3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84121; ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 29.04.2025.

Суддя І.В.Садовий