Справа № 500/1058/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1058/25

28 квітня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Грицюка Р.П., розглянувши з особливостями визначеними статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця про стягнення штрафів від 22.10.2024 та 04.12.2024 у ВП №75369158, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця від 23.10.2024 і 04.12.2024 про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 75369158 за невиконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду ОСОБА_1 зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_2 у вихованні їх спільної дитини та визначений порядок зустрічей з дитиною. На виконання рішення суду 21.06.2024 виданий виконавчий лист №607/352/23, на підставі якого відкрите виконавче провадження №75369158.

З 02.07.2022 позивачка разом з сином виїхала за кордон та перебуває до тепер у США. Позивачка повідомила батька дитини про виїзд разом з дитиною за кордон.

Однак, у лютому 2025 року дізналася про наявність зазначеного виконавчого провадження та притягнення її за невиконання рішення суду до відповідальності згідно оскаржуваних постанов про накладення на позивачку штрафу 23.10.2024 у сумі 1700,00 грн і 04.12.2024 у сумі 3400,00 грн, які, на думку позивачки є протиправними, оскільки позивач не чинила жодних перешкод стягувачу для зустрічі з дитиною і факт не виконання рішення суду без поважних причин не доведено належними доказами.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 позовну заяву залишено без руху, після усунення її недоліків ухвалою від 21.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статей 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України).

Ухвалою від 07.04.2025 адміністративна справа прийнята до провадженні судді Грицюка Р.П.

У встановлений судом строк відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

На виконанні Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавчий лист №607/352/23, виданий 21.06.2024 Тернопільським міськрайонним судом на підставі рішення суду від 21.02.2024 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у вихованні їх спільної дитини та визначений порядок зустрічей з дитиною.

22 жовтня 2024 року старшим державним виконавцем Тернопільського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко О.Р. винесено постанову про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 1700 грн., а 04 грудня 2024 року постанову про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 3400 грн.

Позивачка зазначає, що з 02.07.2022 постійно перебуває за кордоном на підтвердження чого до позову долучила у перекладі лист митної та прикордонної служби США форми І-94 про її прибуття до США 18.08.2022 і отримання дозволу на перебування до 16.08.2026.

Крім того, до позовної заяви позивачка долучила лист Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 31.07.2022 № 3149, адресований ОСОБА_2 про встановлення органами поліції факту перетину 02.07.2022 державного кордону ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 .

Позивачка зазначає, що не могла виконати рішення суду з поважних причин, оскільки про наявність виконавчого провадження дізналася лише у лютому 2025 року.

Позивачка, вважаючи постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду протиправними і такими, що порушують її права, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі Закон № 1404-VІІІ).

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з абзацом 2 частиною 6 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», за рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина 2 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження").

При цьому, особливості виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною визначені статтею 64-1 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 1 статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем (частина 2 статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження").

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною 1 статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність (частина 3 статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до частини 1 статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З аналізу наведених вище положень слідує, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає саме у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Втім, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною 1 статті 75 цього Закону.

Судом установлено, що Тернопільським відділом державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції здійснюється виконання виконавчого листа №607/352/23, виданого 21.06.2024 Тернопільським міськрайонним судом на підставі рішення суду від 21.02.2024 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у вихованні їх спільної дитини та визначений порядок зустрічей з дитиною.

22 жовтня 2024 року старшим державним виконавцем Тернопільського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко О.Р. винесено постанову про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 1700 грн., а 04 грудня 2024 року постанову про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 3400 грн.

У той же час, позивачка з 02.07.2022 постійно перебуває за кордоном, що стверджується листом митної та прикордонної служби США форми І-94 про її прибуття до США 18.08.2022 і отримання дозволу на перебування до 16.08.2026, а також листом Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 31.07.2022 № 3149 про встановлення органами поліції факту перетину 02.07.2022 державного кордону ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 .

Суд зауважує, що оскільки позивачка зазначає, що не могла виконати рішення суду з поважних причин, державний виконавець мав пересвідчитись у поважності цих причин не виконання рішення суду.

Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання рішення суду потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України "Про виконавче провадження". Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №821/1568/16.

Отже, державний виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Тобто, державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення.

Поважними в розумінні Закону можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення, боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Тотожна правова позиція висловлена постановою Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 127/3770/17.

При цьому, умовами для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є: невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) та відсутність поважних причин невиконання виконавчого документа (судового рішення).

Тобто, державному виконавцю для реалізації виконання належних повноважень при примусовому виконанні відповідного рішення суду, надано право за невиконання його ж постанов про примусове виконання рішень суду накладати відповідні штрафи на боржника, у порядку та розмірі визначеному Законом.

У свою чергу, у межах спірних правовідносин відповідачем було складено акт про невиконання боржником рішення без поважних причин, наявність якого передбачена частиною третьою статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження".

При цьому, відповідачем не надано жодних належних та обґрунтованих доказів того, що державним виконавцем було здійснено перевірку поважності причин невиконання боржником рішення суду, зважаючи на перебування позивачки постійно за кордоном з 02.07.2022. Відтак, ухвалення 21.02.2024 рішення суду, на підставі якого відкрито виконавче провадження, мало місце за відсутності позивачки, а доказів належного повідомлення позивачки про проведені подальші виконавчі дії і прийняті рішення у виконавчому провадженні №75369158 матеріали адміністративної справи не містять.

Таким чином, перевіривши постанови державного виконавця про накладення штрафу на відповідність вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд доходить висновку про їх протиправність та наявність підстав для скасування.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду при розгляді справи № 821/1568/16 у п.п. 17-23 постанови від 12 грудня 2018 року наголосила, що «...відповідно до статті 75 Закону № 606-ХІV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Відповідно до статті 89 Закону № 606-ХІV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян".

Крім того, Верховний Суд при розгляді справи № 818/348/18 у постанові від 31 жовтня 2018 року звернув увагу на те, що «... пункт 16 частини 3 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження»: виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом. Частини 1 та 2 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»: за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Стаття 75 Закону України «Про виконавче провадження»: у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. З системного аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що єдиними заходами примусового виконання рішень зобов`язального характеру є застосування штрафних санкцій до боржника та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності.

Аналогічна правова позиція була викладена і в постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду при розгляді справи № 822/1079/17 від 20 березня 2019 року.

Враховуючи позицію Верховного Суду, суд зазначає, що накладення штрафу на боржника за невиконання судового рішення є мірою юридичної відповідальності, яка має стимулювати останнього негайно здійснити дії задля його виконання. У випадку, коли боржник ігнорує ці вимоги без поважних причин, він на законних підставах притягується до відповідальності у вигляді накладення на нього штрафних санкцій. Такі дії держави в особі відповідних органів є виправданими та мають легітимну мету - відновлення прав стягувача. Тому, за кожне повторне невиконання судового рішення боржник притягується до юридичної відповідальності.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (стаття 19 Конституції України). Зазначена норма дає підстави стверджувати, що суб`єкти державного управління мають діяти за принципом «заборонено те, що прямо не дозволено Законом», в свою чергу будь-які інші особи, які не мають владних повноважень діють за принципом «дозволено все, що прямо не заборонено Законом».

Загально-дозвільний принцип поширюється на поведінку людини, всіх інститутів громадянського суспільства й гарантує можливість діяти будь-яким чином та у будь-який спосіб, не порушуючи права інших осіб чи заборони, які встановлені законом.

Спеціально-дозвільний принцип закріплений у конституційній нормі - ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Нормативна дія спеціально-дозвільного принципу поширюється також на органи публічної влади, межі повноважень та діяльності яких визначаються відповідними Законами України.

Суд зазначає, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Horsby v. Greece), від 19.03.1997, п. 40, Reports of Judgmets ad Decisios 1997-11). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 07.06.2005 у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84). На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці (рішення від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" п. 40, заява N 6962/02). Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comigersoll S. А." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Окрім того, вирішуючи справу "Шмалько проти України" Європейський суд з прав людини в п. 43 свого рішення від 20.07.2004 дійшов наступного висновку: суд наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних справ та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно- правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї зі сторін. Було б незрозуміло, як би стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Також, Конституційним Судом України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012 вказано, що за практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно із положеннями ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Враховуючи викладене вище, слід дійти висновку про те, що державні виконавці при виконанні судових рішень, пов`язаних із усуненням перешкод у спілкуванні батька або матері з дитиною, за наявності достатніх юридичних та фактичних підстав, має право ухвалювати постанови про накладення штрафів за кожний належним чином підтверджений факт невиконання боржником відповідного судового рішення.

У той же час, матеріали виконавчого провадження свідчать, що державним виконавцем було здійснено виходи за адресою реєстрації позивача 21.10.2024 і 04.12.2024, про що складено відповідні акти державного виконавця, в яких відображено, що останні складені державним виконавцем в присутності стягувача та фіксують відсутність боржника за адресою, у зв`язку з чим відсутня можливість виконання вимог виконавчого листа.

Хоча з листа Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 31.07.2022 №3149, адресованого ОСОБА_2 , слідує, що стягувач був обізнаний про встановлення органами поліції факту перетину 02.07.2022 державного кордону ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 .

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів повідомлення державним виконавцем боржника про час здійснення виконавчих дій як 21.10.2024 так і 04.12.2024.

Однак під час розгляду справи не встановлено обставин врахування такої інформації державним виконавцем та доводів позивача стосовно існування об`єктивних обставин, що унеможливлюють виконання нею судового рішення.

Відповідно до п. 5 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, (далі - Інструкція № 512/5) якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.

Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.

Таким чином, зазначені акти, на підставі яких державним виконавцем прийняті постанови про застосування штрафу, зокрема, від 24.10.2024 04.12.2024, не є належними доказами, та не свідчать про невиконання позивачкою судового рішення за відсутності поважних причин.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 6 розділу І Інструкції № 512/5 під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Обставини невиконання судового рішення мають бути встановлені державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій та зафіксований відповідним актом, на підставі якого і може бути застосовано штраф до боржника.

Зі змісту оскаржуваної у цій справі постанови вбачається, що остання не містить в собі посилань на перевірку державним виконавцем поважності причин невиконання боржником рішення суду.

Також суд зазначає, що згідно із положеннями ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон №3857-XII), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи зі своєю власною.

Суд зазначає, що загальновідомим є той факт, що у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, виїзд матері з дитиною за межі території України з метою захисту свого та дитини здоров`я та життя, є вимушеним кроком і не може бути розцінений як порушення вимог Закону, зокрема, і щодо виконання судового рішення.

У той же час, матеріали виконавчого провадження свідчать, що державним виконавцем було здійснено виходи за адресою реєстрації позивача 21.10.2024 і 04.12.2024, про що складено відповідні акти державного виконавця, в яких відображено, що останні складені державним виконавцем в присутності стягувача та фіксують відсутність боржника за адресою, у зв`язку з чим відсутня можливість виконання вимог виконавчого листа.

Хоча з листа Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 31.07.2022 №3149, адресованого стягувачу ОСОБА_2 , слідує, що стягувач був обізнаний про встановлення органами поліції факту перетину 02.07.2022 державного кордону ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 .

Відтак відповідачем такі відомості враховано не було. Вказані вище обставини у сукупності є свідченням того, що в рамках спірних відносин не відбулось невиконання позивачем судового рішення у справі №607/352/23 без поважних причин, а отже слід дійти висновку про протиправність постанов старшого державного виконавця Тернопільського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Р.О. щодо накладення штрафу за невиконання і повторне невиконання судового рішення без поважних причин від 22.10.2024 і 04.12.2024 у виконавчому провадженні №75369158.

Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Розподіл судових витрат проводиться судом відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 241-242, 244-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати постанови старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Р.О. щодо накладення штрафу за невиконання і повторне невиконання судового рішення без поважних причин від 22.10.2024 і 04.12.2024 відповідно у виконавчому провадженні №75369158.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: вул. Острозького князя, 14, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46006 ).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28 квітня 2025 року.

Головуючий суддя Грицюк Р.П.