Справа № 638/6133/25
Суддя: Подус Г. С.
Дата ухвалення: 2025-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №638/6133/25
Провадження № 2-а/638/273/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді - Подус Г.С.,

за участю секретаря - Двойних А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м.Харкова в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

встановив:

До Шевченківського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник, адвокат Гуміров Олександр Ігорович, з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що 27.03.2025 року відповідачем у справі було винесено постанову №868 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 17000 грн. Відповідно до винесеної постанови встановлено, що 27.03.2025 року о 10-30 год. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 було встановлено факт порушення законодавства про мобілізаційну підготовку і мобілізацію військовозобов`язаним ОСОБА_1 . Під час перевірки документів ОСОБА_1 , а також з його пояснень було встановлено, що останній без поважних на те причин протягом 60 днів з дня набрання чинності указу Президента України про оголошення мобілізації затвердженим ВРУ, не уточнив/оновив свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 в АДРЕСА_1 , не скористався застосунком «Резерв +» для уточнення своїх персональних/облікових даних.

В свою чергу представник позивача зазначає, що дана постанова не підкріплена жодних доказом, який би підтверджував факт правопорушення. Так, норми чинного законодавства говорять про те, що позивач повинен був уточнити облікові дані в ТЦК в строк до 18 липня 2024 року (протягом 60 днів з набуття чинності законом). Також звертає увагу суду, що відповідач стверджує в оскаржуваній постанові, що бездіяльність позивача, яка полягала в тому, що він не виконав зазначений обов`язок уточнити облікові дані в ТЦК, було виявлено відповідачем в день складання постанови, а саме - 27 березня 2025 року. Але це не відповідає дійсності ані за змістом, ані за датою. До цієї позовної заяви додається витяг про уточнення даних (штрих-код 1, електронний документ, оригінал знаходиться у справах відповідача), в якому прямо і однозначно вказано, що позивач 25 липня 2024 року здійснив звірку даних при особистій явці в ТЦК. Зазначений факт спростовує ствердження відповідача про те, що (а) дані позивача не є уточненими, (б) порушення позивача має місце станом на 27 березня 2025 року (дата складання оскаржуваної постанови). Відтак, слід стверджувати, що в діях чи бездіяльності позивача відсутні подія і зміст правопорушення, яке 27.03.2025 р. виявив відповідач. Слід також звернути увагу, що 25.07.2024 року, під час уточнення даних позивача, відповідач не вбачав в діях чи бездіяльності позивача будь-яких ознак правопорушення і мав можливість отримати від нього всі необхідні відповідачу дані, оскільки позивач особисто був присутній в ТЦК. Відповідачем також не вказано в оскаржуваній постанові, які саме відомості (персональні дані) не були оновлені позивачем і не могли бути одержані самостійно відповідачем по справі шляхом електронної інформаційної взаємодії, а також не вказано перешкод, які завадили відповідачу одержати від позивача чи іншим чином ці дані. Насправді, відповідач під час видання оскаржуваної постанови володів обліковими даними позивача. Зазначене ще раз доводить відсутність події та складу правопорушення в діях/бездіяльності позивача, а також виключає можливість застосування до нього положень статті 210-1 КУпАП. Оскаржувана постанова містить дату і час виявлення відповідачем нібито вчиненого позивачем правопорушення (це 27 березня 2025 року о 10:30), проте, не зазначено дату і час вчинення правопорушення, що унеможливлює оцінити правильність застосування відповідачем закону про відповідальність за адміністративне правопорушення (ст. 8 КУпАП), дотримання строків накладення адміністративного стягнення (ст. 38 КУпАП). Зауважує, що вказані відповідачем дата і час виявлення правопорушення не відповідають дійсності. Відповідач мав дізнатись про правопорушення позивача ще 18 липня 2024 року, оскільки має повний доступ до реєстру, в якому відображено відповідні дані призовника, а позивач на той момент вже був на обліку у відповідача (дата постановки на облік, згідно доданого витягу про уточнення - 17.04.2023 р., з цього дня позивачу відповідачем було присвоєно ідентифікатор війсковозобов`язаного і, відповідно внесено дані в реєстр). Крім того, згідно цього ж витягу, позивач 25 липня 2024 року здійснив звірку даних при особистій явці в ТЦК, що виключає можливість відповідачу НЕ виявити правопорушення, якщо воно було, в той день. Оскаржувана постанова видана після спливу тримісячного строку, передбаченого абзацем 7 статті 38 КУпАП, що виключає будь-яку можливість притягнення позивача до відповідальності за виявлене відповідачем правопорушення. На підставі вищевикладеного просить суд постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 визнати протиправною, скасувати та закрити провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 08.04.2025 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

15.04.2025 року від представника відповідача через підсистему «Електронний суд» надіслано відзив на позов, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, спираючись на законність підстав винесення оскаржуваної постанови та процедури розгляду.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

27.03.2025 року відповідачем у справі було винесено постанову №868 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 17000 грн. Відповідно до винесеної постанови встановлено, що 27.03.2025 року о 10-30 год. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 було встановлено факт порушення законодавства про мобілізаційну підготовку і мобілізацію військовозобов`язаним ОСОБА_1 . Під час перевірки документів ОСОБА_1 , а також з його пояснень було встановлено, що останній без поважних на те причин протягом 60 днів з дня набрання чинності указу Президента України про оголошення мобілізації затвердженим ВРУ, не уточнив/оновив свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 в АДРЕСА_1 , не скористався застосунком «Резерв +» для уточнення своїх персональних/облікових даних.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 2 ч.1 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За змістом ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 1 статті 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною 3 статті 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Відповідно до визначення ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.

Отже, 27.03.2025 (дата вчинення правопорушення) діяв особливий період.

Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України, шанування її державних символів - є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно ст. 1 вищезазначеного Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через медіа.

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Адміністративні справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України) згідно ст. 235 КУпАП розглядають територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно витягу з наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від 29.03.2024 року №156 ОСОБА_2 є начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 , ВОС 2904003.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 27 березня 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_3 складено постанову № 868 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно позивача ОСОБА_1 про те, що він будучи військовозобов`язаним, без поважних на те причин протягом 60 днів з дня набрання чинності указу Президента України про оголошення мобілізації затвердженим ВРУ, не уточнив/оновив свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 в АДРЕСА_1 , не скористався застосунком «Резерв +» для уточнення своїх персональних/облікових даних, чим порушим норми чинного законодавства, що регулюють мобілізаційні процеси в Україні.

Також з постанови вбачається, що ОСОБА_1 особисто її отримав в день складання 27.03.2025 року, про що свідчить його підпис. Тобто він був присутній на розгляді справи безпосередньо.

Стосовно наявності самого факту правопорушення суд зазначає наступне.

Відповідно до змін у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які набули чинності 18 травня 2024 року, військовозобов`язані громадяни України мають оновити свої персональні дані протягом 60 днів. До 16 липня 2024 року потрібно оновити дані в ТЦК та СП: військовозобов`язаним чоловікам та резервістам віком від 18 до 60 років; призовникам віком від 17 до 25 років;

військовозобов`язаним жінкам.

Оновити дані можна у таких держустановах: звернутись у ТЦК та СП (військкомати); звернутись у ЦНАП; за допомогою електронного кабінету військовозобов`язаного у застосунку «Резерв+».

ОСОБА_1 до суду не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що він оновив дані у встановлений Законом строк та у будь-який спосіб, визнаний законодавцем належним.

Так з наданої копії витягу про уточнення даних, що ОСОБА_1 здійснив звірку даних 25.07.2024 у ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто поза межами строку, встановленого змінами у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які набули чинності 18 травня 2024 року.

Попри вимоги Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та змін до нього, ОСОБА_1 з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 27.03.2025 року, та надав заяву, в якій просив взяти його на військовий облік (копія заяви міститься в матеріалах справи).

Саме правопорушення було виявлено відповідачем 27.03.2025 року про, що складено протокол та згодом постанову.

Жодних доказів того, що ОСОБА_1 оновив дані протягом всього періоду до 16.07.2024 року, у спосіб передбачений законодавством, матеріали справи не містять та позивачем не надані.

Відносно заперечень щодо моменту вчинення ОСОБА_1 правопорушення і фактом його притягнення до адміністративної відповідальності слід зауважити наступне.

Відповідно до вимог ст. 293 КУпАП і роз`яснень, викладених в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 24.06.1988 року «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» зі змінами та доповненнями, орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, ч. 1 ст. 38 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Тобто приписами ст.38 КУпАП встановлено строки, після закінчення яких виключається накладення адміністративних стягнень.

Як вбачається зі змісту ст.38 КУпАП початком відліку строку для накладення адміністративного стягнення є день вчинення адміністративного правопорушення. Вказана стаття не передбачає інших умов відліку цього строку, крім як для триваючих правопорушень.

Триваючим адміністративним правопорушенням є порушення, пов`язані з довготривалим, безперервним невиконанням обов`язків, передбачених правовою нормою. Тобто триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила які-небудь встановлені дії або бездіяльність, і далі перебуває в стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан триває протягом значного часу, і весь час винний безперервно скоює правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків.

Як слідує з правових висновків, викладених в п. 17, 18 постанови Верховного Суду від 03.05.2018 року по справі №487/2854/17, Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить визначення поняття «триваюче» правопорушення. Проте, в теорії адміністративного права під триваючим правопорушенням розуміють тривале невиконання вимог правової норми у вигляді дії або бездіяльності. Характер триваючого правопорушення оцінюється судом в кожному конкретному випадку індивідуально.

Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17 зазначив, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд приходить до висновку, що факт вчинення позивачем правопорушення було виявлено 27.03.2025 року, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності винесена 27.03.2025 року, тобто в межах строку, встановленого ч. 1ст. 38 КУпАП.

За таких обставин, у бездіяльності ОСОБА_1 вбачається склад правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

З матеріалів справи вбачається, що начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковник ОСОБА_2 27.03.2025 року розглянув справу про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно військовозобов`язаного ОСОБА_1 та виніс оскаржувану постанову №868.

Справа про адміністративне правопорушення розглянута уповноваженою посадовою особою.

Стягнення накладено у межах санкції ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності встановлено ст. 286 КАС України.

Повноваження адміністративного суду в справах даної категорії визначено ч. 3 ст. 286 КАС України наступним чином:

За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування або зміни відсутні. Позовна заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72-76, 246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: