Справа № 148/777/25
Суддя: Дамчук О. О.
Дата ухвалення: 2025-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №: 148/777/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року Тульчинський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Дамчук О.О.,

за участю секретаря Носулько К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тульчині за правилами спрощеного позовного провадженнябез повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом адвоката Мовчана Володимира Васильовича, який діє на підставі ордеру АВ № 1181789 від 31.03.2025, в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Вінницькій області, третя особа: інспектор Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції Мустфаєв Е.Е. Огли про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

В С Т А Н О В И В:

До Тульчинського районного суду Вінницької області звернувся адвокат Мовчан В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, посилаючись на те, що постановою по справі про адміністративне правопорушення, серії ЕНА № 4325530 від 22.03.2025 позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 20400,00 грн. Вважає, що притягнення до адміністративної відповідальності відбулось із порушенням чинного законодавства та у відсутності доказів вчинення правопорушення, тому винесена постанова підлягає скасуванню, а провадження закриттю. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на момент винесення постанови, яка є предметом оскарження, та встановлення інспектором складу адміністративного правопорушення керування транспортним засобом особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами, не було враховано те, що рішення про позбавлення відповідного права не набрало законної сили та оскаржується в апеляційній інстанції, про що повідомила ОСОБА_1 під час складання постанови про адміністративне правопорушення інспектору Мустафаєву Е.Е. Огли, а тому не мало б бути підставою для встановлення вказаних обставин. Просить постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 4325530 від 22.03.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, скасувати, провадження у справі закрити та стягнути з відповідача всі судові витрати.

В судове засідання сторони не викликалися, у зв`язку з чим у відповідності з ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.

08.04.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача Орленка В.В. (а.с.33-42) надійшов відзив в якому останній просить відмовити в задоволенні позову, оскільки інспектор діяв правомірно в межах своїх посадових обов`язків.

Третя особа: інспектор Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції Мустфаєв Е.Е. Огли своїх пояснень до суду не надав.

Суд повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 22.03.2025 року близько 09:00 години інспектором Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Мустфаєвим Е.Е. Огли, на місті зупинки транспортного засобу «Volkswagen Jetta» держаний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху яке зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №4325530, відповідно до якої ОСОБА_1 порушила п.2.1 Правил дорожнього руху України, а саме: керувала транспортним засобом будучи позбавленою права керування транспортними засобами Тульчинським районним судом Вінницької області від 24.02.2025, на підставі чого була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 126 КУпАП у вигляді накладення штрафу в розмірі 20400 грн.

24.02.2025 постановою Тульчинського районного суду Вінницької області по справі № 148/2401/24 позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння, на підставі ч.1 ст. 130 КУпАП.

На вказану постанову 03.03.2025 ОСОБА_1 була подана апеляційна скарга. Постановою Вінницького апеляційного суду від 24.03.2025 постанова Тульчинського районного суду Вінницької області від 24.02.2025, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасована, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо останньої за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито, на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку відсутністю у діях позивачки складу адміністративного правопорушення.

Аналізуючи представлені сторонами докази, які досліджені в ході судового розгляду та вирішуючи даний спір, суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП встановлює обов`язок органу (посадової особи) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ст. 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. За положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про дорожній рух» контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Правилами Дорожнього Руху ( ПДР ) України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюється єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Згідно п.п. «а» п. 2.1 ст. 2 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Частиною четвертою статті 126 КУпАП визначено, що керування транспортним засобом особою,позбавленою права керування транспортними засобами тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Положеннями даної статті визначено, що особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.

Отже, приписами ч.2 ст. 317-1 КУпАП чітко встановлено, що особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом на певний строк після набрання законної сили відповідного рішення суду про позбавлення цього права.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП виражається саме у формі керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Водночас ч. 4 ст. 291 КУпАП встановлено, що постанова про позбавлення права керування транспортним засобом набирає чинності з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, визначеного цим Кодексом, а у випадку такого оскарження - з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження, яке винесено за наслідками розгляду справи по суті.

Також суд зазначає, що посадова особа під час винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , не була позбавлена можливості перевірити зауваження останньої з приводу того, що в провадженні апеляційного суду наявна справа № 148/2401/24, оскільки така інформація є відкритою та розміщена на сайті Вінницького апеляційного суду.

Крім цього на відео файлі з нагрудної боді-камери поліцейського, доданого представником відповідача до відзиву встановлено, що позивач ОСОБА_1 зазначала представникам поліції після зупинки транспортного засобу та складання постанови про адміністративне правопорушення, що нею оскаржується постанова про адміністративне правопорушення про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та справа в апеляційної інстанції призначена до розгляду 24.03.2025 року, але працівники поліції не прийняли до уваги її зауваження.

Для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП обов`язковою умовою є наявність постанови суду, яка набрала законної сили, про позбавлення особи права на керування транспортними засобами. Водночас відсутність рішення суду, яке набрало законної сили про позбавлення особи права керування транспортним засобом, виключає наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.126 КУпАП.

З урахуванням викладеного, на час винесення оскаржуваної постанови інспектором Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Мустфаєвим Е.Е. Огли (22.03.2025) були відсутні правові підстави притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Окрім іншого, суд виходить з того, що адміністративна відповідальність в Україні і процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпціях (рішення Конституційного Суду України от 22.10.2010 року № 23-рп/2010).

Однією з таких правових презумпцій є закріплена у ст.62 Конституції України презумпція невинуватості, згідно якої особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доказана у встановленому законом порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того факт подальшого скасування апеляційним судом постанови від 24.02.2025 по справі № 148/2401/24 також свідчить про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Частина 2 статті 77 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин справи, суд констатує, що відповідач не довів правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 126 КУпАП, що є підставою для скасування спірної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.

У справі Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain (скарга № 10590/83 від 6 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини, зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (справа Daktaras v. Lithuania, скарга № 42095/98).

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі Надточій проти України (скарга №7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (пункт 21 рішення).

Крім того, у рішенні від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (пункт 4.1)

Таким чином на момент розгляду справи посадовою особою Тульчинського РВП 22.03.2025, з урахуванням ч. 4 ст. 291 КУпАП, постанова Тульчинського районного суду Вінницької області, якою вирішувалось питання про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами, вважалась такою, що не набрала законної сили, тому в її діях був відсутній склад адміністративного правопорушення визначений ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Враховуючи викладене вище, суд погоджується з твердженням представника позивача, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 4325530 від 22.03.2025 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.

Доводи заперечень представника відповідача не спростовують позицію позивачки та не дають підстав для висновку, що представник відповідача при винесенні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, діяв правомірно та у спосіб передбачений чинним законодавством, а тому не беруться судом до уваги.

Відтак, у діях позивачки відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.126 КпАП України, що виключає можливість притягнення останньої до адміністративної відповідальності.

На підставі викладеного вище, суд вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 126 КУпАП стосовно позивачки підлягає закриттю.

За змістом статті 244 КАС України вбачається, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно зі ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що питання, які стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст. 134 КАС України. Відповідно до ч. 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 6 ст. 134 КАС у разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Ч. 7 ст. 139 КАС встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства вбачається, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 по справі №61-3416св18.

У постанові від 24.01.2019 по справі №910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру,виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано, лише витяг з договору про надання правничої допомоги № б/н від 28.03.2025, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості надати належну оцінку наданим доказам, так як він не містить істотних умов, незрозуміло саме з яких підстав надається правова допомога, а зазначенні у п. 1.1. договору, що адвокат здійснює захист клієнта в рамках справи про адміністративне правопорушення, не конкретизовано.

Водночас матеріали справи не містять доказів оплати гонорару, що передбачено п. 4.3 п. договору, тобто за вказаним пунктом адвокат приступає до виконання обов`язків, визначених цим договором, лише після оплати гонорару відповідно до п. 4.1 цього договору.

Також в матеріалах справи відсутні детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних на надання правничої допомоги, а також доказів їх фактичного понесення адвокатом чи позивачем, зокрема і належних доказів сплати гонорару адвокату, також відсутні докази погодження позивачки з умовами вказаного договору, акт приймання передачі наданих послуг, погоджений сторонами.

А відтак суд не вбачає підстав для задоволення вимог по відшкодування витрат за надання правничої допомоги.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 139 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 126, 213, 222, 245, 251, 258, 276 КУпАП, ст.ст. 2, 6, 9, 20, 44-48, 72-78, 90, 139, 241-246, 286, 295 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву адвоката Мовчана Володимира Васильовича, який діє на підставі ордеру АВ № 1181789 від 31.03.2025, в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Вінницькій області, третя особа: інспектор Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції Мустфаєв Е.Е. Огли про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, задовольнити частково.

Постанову серії ЕНА № 4325530 від 22.03.2025, винесену інспектором Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Мустфаєвим Е.Е. Огли про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 4 ст.126 КУпАП скасувати, закривши провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Стягнути з Головного управління національної поліції в Вінницькій області (адреса: 21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) за рахунок бюджетних асигнувань вказаного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені нею судові витрати в розмірі сплаченого судового збору 1211,20 (Одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп.

У стягненні витрат на професійну правничу допомогу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Дамчук