Справа № 320/14994/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року справа №320/14994/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач-1, ГУ ПФУ в м. Києві), Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення відповідача-2, яке полягає у відмові в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з не зарахуванням періодів трудової діяльності до страхового стажу позивача, а саме: період проходження військової служби з 18.05.1981 по 30.05.1983; період роботи згідно трудової книжки від 21.12.1974; період роботи з 06.12.1993 по 01.09.1994 згідно довідки гуманітарної організації Лікарі без кордонів від 02.02.1995;

- зобов`язати відповідача-1 зарахувати до трудового стажу всі періоди трудової діяльності до страхового стажу, а саме: період проходження військової служби з 18.05.1981 по 30.05.1983; період роботи згідно трудової книжки від 21.12.1974; період роботи з 06.12.1993 по 01.09.1994 згідно довідки гуманітарної організації Лікарі без кордонів від 02.02.1995; призначити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та виплатити не отриману пенсію позивачу за період з листопада місяця 2022 року по сьогоднішній день з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно не зарахував до трудового стажу позивача вказані періоди з огляду на неточність у написанні по-батькові позивача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.05.2023 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання.

Відповідач-1 та відповідач-2 у відзивах проти позовних вимог заперечили. Зазначили, що до страхового стажу позивача не зараховано вказані позивачем в позові періоди роботи, оскільки для їх зарахування до трудового стажу необхідно надати уточнюючі довідки.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 від 01.04.2008.

Позивач 08.11.2022 звернувся з заявою до ГУ ПФУ в м. Києві з заявою про призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності подана позивачем заява та додані до неї документи були передані до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Листом від 29.11.2022 № 2600-0213-8/155870 ГУ ПФУ в м. Києві повідомило, що ГУ ПФУ в Івано-Франківській області рішенням від 28.11.2022 № 29 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається з вказаного рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 28.11.2022 № 29, підставою його прийняття стало те, що згідно з наданими документами страховий стаж позивача становить 8 років, 12 днів.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не враховано:

- період проходження військової служби з 18.05.1981 по 30.05.1983 згідно військового квитка НОМЕР_2 від 28.05.1977, оскільки по-батькові на військовому квитку не відповідає паспортним даним;

- періоди роботи згідно трудової книжки від 21.12.1974, оскільки по-батькові не відповідає паспортним даним, чим порушенням п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20,06.1974 № 162;

- період роботи з 06.12,1993 по 01.09.1994 згідно довідки Гуманітарної організації Лікарі без кордонів від 02.02.1995, оскільки дана довідка не містить номера реєстрації та підстави видачі.

Не погоджуючись з такими діями відповідачів, позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Так, спірні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (Закон № 1058-ІV).

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 26 Закону № 1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема з 01 січня 2022 по 31 грудня 2022 - 29 років.

Частиною другою статті 26 Закону № 1058-ІV передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 років за наявності страхового стажу у період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років.

Частиною третьою статті 26 Закону № 1058-ІV передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу у період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На виконання вимог ухвали суду від 02.12.2024 відповідачами надано суду належним чином засвідчену копію усієї пенсійної справи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 (з додатками) № 10753 від 22.11.2022 про призначення пенсії за віком.

З паспорту НОМЕР_1 від 01.04.2008 вбачається, що позивач записаний як ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача від 24.12.1974, останній записаний як « ОСОБА_2 » 1958 року народження.

В подальшому позивачу було заведено трудову книжку НОМЕР_4 , дата заповнення 29.09.2001, в якому позивача було зазначено як « ОСОБА_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також згідно наявної у справі копії військового квитка НОМЕР_2 від 28.05.1977, позивач у період з 18.05.1981 по 30.05.1983 проходив військову службу. У вказаному військовому квитку позивача зазначено як « ОСОБА_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач-2 дійшов висновку, що періоди роботи позивача згідно трудової книжки від 21.12.1974, а також період служби згідно військового квитка не можна зараховувати до трудового стажу, оскільки по-батькові позивача не відповідає паспортним даним.

Проте суд вважає такі висновки відповідача-2 передчасними та помилковими з огляду на наступне.

На переконання суду, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17 та від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а.

Правова позиція про те, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Судом не встановлено недостовірності вказаних записів та трудової книжки в цілому, а тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі.

Суд також враховує, що обов`язок належного оформлення таких документів як трудова книжка покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, обставини, які підлягають встановленню у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі (1977 рік), при цьому враховує ступінь вини позивача (її відсутність).

Теж саме стосується і військового квитка, який заповнював військкомат, а не безпосередньо позивач.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, стосовно якої ведеться трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Верховний суд у своїх постановах від 28.02.2019 року у справі № 428/7863/17, від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 року у справі № 423/1881/17, від 29.03.2019 року у справі № 548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, суд зазначає, що чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем його трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків за порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Теж саме стосується і порядку заповнення військового квитка.

В даному випадку факт наявності трудового стажу у ОСОБА_1 підтверджується трудовими книжками від 21.12.1974 та НОМЕР_4 від 29.09.2001, а також військовим квитком НОМЕР_2 від 28.05.1977.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки чи військового квитка.

Крім того, суд враховує, що записи в трудовій книжці позивача та військовому квитку здійснені російському мовою.

За наведених обставин суд вважає протиправними дії відповідача-2 щодо не зарахуванням періодів трудової діяльності до страхового стажу позивача, а саме, період проходження військової служби з 18.05.1981 по 30.05.1983 та період роботи згідно трудової книжки від 21.12.1974.

Щодо не зарахування до трудового стажу позивача період роботи з 06.12,1993 по 01.09.1994 згідно довідки Гуманітарної організації «Лікарі без кордонів» від 02.02.1995, оскільки дана довідка не містить номера реєстрації та підстави видачі, суд зазначає наступне.

Згідно довідки Гуманітарної організації «Лікарі без кордонів» від 02.02.1995 ОСОБА_3 працював водієм період роботи з 06.12.1993 по 01.09.1994.

Вказана довідка складена на бланку Гуманітарної організації «Лікарі без кордонів», має всю необхідну інформацію та підписана Арнольд Говерт, адміністратор місії ВРАЧИ БЕЗ ГРАНИЦ Голандия в Азейбайджане.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу. Неможливість пенсійного органу скористатись правом на перевірку таких документів не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на соціальний захист та пенсійне забезпечення.

Також суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Міжнародним документом у галузі пенсійного забезпечення громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав є Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, яка підписана Україною та Російською Федерацією, набула чинності 13.03.1992 (далі - Угода).

Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди встановлено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Отже дія цієї угоди розповсюджується на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав-учасниць угоди.

Таким чином, норми Закону №1058-IV без обмежень розповсюджуються на громадян України, що набули трудовий стаж на території держав - учасниць вказаної Угоди.

В силу положень статті 6 Угоди призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Відповідно до статті 11 зазначеної Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

З огляду на викладене, цією Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії, а відтак і заробіток за відповідний період підлягає включенню при обчисленні пенсії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 передбачено вихід України з цієї Угоди.

Проте на преконання суду, вихід України з цієї Угоди свідчить, про те, що Угода не застосовується до правовідносин, що виникли або тривають саме з 29.11.2022.

За таких обставин, відмовляючи позивачу у зарахуванні стажу з 06.12.1993 по 01.09.1994 відповідач діяв не у відповідності до вимог чинного законодавства.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відмова органу Пенсійного фонду у призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправною.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28.11.2022 № 29 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача-1 зарахувати до трудового стажу всі періоди трудової діяльності до страхового стажу, суд зазначає таке.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача, як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Як зазначено в пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача буде скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28.11.2022 № 29 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до трудового стажу всі періоди трудової діяльності до страхового стажу, а саме: період проходження військової служби з 18.05.1981 по 30.05.1983; період роботи згідно трудової книжки від 21.12.1974; період роботи з 06.12.1993 по 01.09.1994 згідно довідки гуманітарної організації Лікарі без кордонів від 02.02.1995.

Водночас, стосовно вимог про зобов`язання відповідача-1 призначити позивачу пенсію за віком, суд зазначає наступне.

Дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17, від 20.03.2018 у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а, від 12.04.2018 справі № 826/8803/15, від 21.06.2018 у справі №274/1717/17, від 14.08.2018 у справі №820/5134/17, від 17.10.2019 у справі №826/521/16, від 30.03.2021 у справі №400/1825/20, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд також враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 806/965/17 та від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що в даному випадку відповідачем-1 під час прийняття рішення про призначення пенсії необхідно перевірити дотримання позивачем усіх інших визначених законом умов щодо призначення пенсії та прийняти рішення з урахуванням оцінки суду у даній справі.

Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, а саме шляхом зобов`язання відповідача-1 зарахувати позивачу до страхового стажу періоди роботи: період проходження військової служби з 18.05.1981 по 30.05.1983; період роботи згідно трудової книжки від 21.12.1974; період роботи з 06.12.1993 по 01.09.1994 згідно довідки гуманітарної організації Лікарі без кордонів від 02.02.1995 та врахувати дані періоди страхового стажу під час призначення пенсії.

А враховуючи, що позивач перебуває на обліку саме в ГУ ПФУ в м. Києві, суд зобов`язує саме відповідача-1 зарахувати позивачу до страхового стажу вказані періоди роботи.

Стосовно позовних вимог позивача в частині виплатити не отриману пенсію позивачу за період з листопада місяця 2022 року по сьогоднішній день з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то суд також вважає ці вимоги передчасними, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Положення статей 2, 3 Закону № 2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців; дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону; а також порядок обчислення суми компенсації.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).

Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку № 159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Суд вважає, що задоволення судом таких позовних вимог на стадії виниклих між сторонами в цій справі спірних правовідносин не відповідатиме завданням адміністративного судочинства, визначеним у статті 2 КАС України, оскільки відповідачем ще не були реалізовані надані йому дискреційні повноваження щодо призначення позивачу пенсії та нарахування відповідної грошової суми пенсійних виплат.

Отже суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з адміністративним позовом до суду сплачено судовий збір в розмірі 2147,20 грн.

Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення від 28.11.2022 № 29 Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16; ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) період проходження військової служби з 18.05.1981 по 30.05.1983, період роботи згідно трудової книжки від 21.12.1974, період роботи з 06.12.1993 по 01.09.1994 згідно довідки гуманітарної організації Лікарі без кордонів від 02.02.1995, та врахувати дані періоди страхового стажу під час призначення пенсії.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16; ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.