Справа № 440/3928/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 р. Справа № 440/3928/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2024, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, м. Полтава, по справі № 440/3928/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 року по справі №2-6734/10 про перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого Законом про Державний бюджет України станом на 1.01 календарного року у відповідності до Закону України «Про соціальний статус дітей війни», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», враховуючи рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 року по справі №2-6734/10 та провести відповідні виплати з 1.01.2014 року з урахуванням виплачених сум.

В обгрунтування позовної заяви позивач вказує на протиправну бездіяльність відповідача в частині нарахування та виплати з підвищенням пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого Законом про Державний бюджет України станом на 1.01 календарного року у відповідності до Закону України «Про соціальний статус дітей війни», Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, ) про визнання дій протиправними та зобов?язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2024 р. по справі № 440/3928/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними в зобов`язання вчинити певні дії та прийняти нове рішення, яке б відповідало вимогам чинного законодавства та рішенню Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 р. по справі №2-6734/10 було зобов`язано Управління Пенсійного фонду України Октябрського району м. Полтави здійснити перерахунок пенсія ОСОБА_1 з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком, з розміру встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказав, що суд першої інстанції не врахував факт рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 р. У рішенні не вказано терміну дії. Вказав, що судове рішення від 20.08.2010 р. відповідачем по справі до цих пір не виконано.

Зазначив, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 р. не відмінено, є чинним на даний час і повинно виконуватись відповідачем по справі. Зазначив, що Постанова №1381 не може відмінити рішення Октябрського суду, яке прийняте на основі Закону України №2195-IV; вона прийнята після набрання чинності рішення Октябрського суду м. Полтави від 20.08.2010 року (вступило в законну силу 30.09.2011 року) і згідно ст. 58 Конституції України не має зворотньої сили в часі і не може відмінити рішення суду; у спірних правовідношеннях Закон України № 2195-IV має вищу юридичну силу, ніж постанова Уряду №1381.

Відповідач не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача.

На підставі положень п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію за вислугу років, а також є дитиною війни, що учасниками справи не заперечується.

Згідно з протоколами про перерахунки пенсії, позивачу, як дитині війни встановлена доплата в розмірі 66,43 грн.

У свою чергу, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 по справі № 2-6734/10 позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України Октябрського району м. Полтави задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України Октябрського району м. Полтави щодо ненарахування підвищення до пенсії ОСОБА_1 у відповідності до статті 6 Закону України «Про соціальний статус дітей війни», у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, встановленому статтею 28 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» за період з 22.05.2008 по 31.12.2008, з 01.01.2009 по 31.12.2009. Зобов?язано Управління Пенсійного фонду України Октябрського району м. Полтави здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» за період з 22.05.2008 по 31.12.2008, з 01.01.2009 по 31.12.2009.

05.03.2024 позивач звернувся до Головного управління ПФУ в Полтавській області із заявою в якій просив виконати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 по справі № 2-6734/10 та провести перерахунок додатку до пенсії станом на 01.01.2024, починаючи з 13.02.2019 з урахуванням виплачених сум.

Листом від 18.03.2024 № 6220-5157/М-02/8-1600/24 Головне управління ПФУ в Полтавській області повідомило ОСОБА_1 , що на виконання постанови Октябрського районного суду Полтавської області № 2-6734/10 від 20.08.2010 проведено перерахунок підвищення дітям війни на 30% мінімальної пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» за період з 22.05.2008 по 31.12.2009. За вказаний період нарахована та виплачена доплата з урахуванням виплачених сум. Після прийняття Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою», питання виплати коштів по судовому рішенню знаходиться поза прямою компетенцією органів Пенсійного фонду. Рішенням Конституційного суду України від 26.12.2011 року визнано не конституційними положення стосовно фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України виплат, передбачених статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Згідно з Конституцією України Державний бюджет України і бюджетна система України встановлюються виключно законами. Такими законами є закони України про Державний бюджет України на кожний рік, Бюджетний кодекс України. В даний час органи Пенсійного фонду України забезпечують виплату підвищення до пенсії дітям війни в межах видатків, затверджених Верховною Радою України, та в розмірах визначених Кабінетом Міністрів України, що на даний час становить 66,43 грн.

Вважаючи, що розмір відповідної надбавки мав становити 30% мінімальної пенсії за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, виплачуючи позивачу підвищення до пенсії як дитині війни у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28.12.2011 №1381 (зі змінами, внесеними згідно із постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25.03.2014), діяв правомірно та у межах наданих йому повноважень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» №2195-ІV від 18.11.2004 (далі Закон №2195-ІV), дитина війни особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Відповідно до статті 6 Закону №2195-ІV (в редакції, чинній на час набрання вказаним Законом чинності) дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Положеннями підпункту 2 пункту 34 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII від 28.12.2014 в Законі України «Про соціальний захист дітей війни» у частині першій статті 6 слова «у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни» замінено словами «у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28.12.2011 №1381 (зі змінами, внесеними згідно із постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25.03.2014) установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Отже, виплата позивачу підвищення до пенсії як дитині війни у спірному періоді проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28.12.2011 №1381 (зі змінами, внесеними згідно із постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25.03.2014).

Положення статті 6 Закону №2195-ІV у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII від 28.12.2014 у спірному періоді були чинними, неконституційними не визнавались.

Згідно з пунктом 3 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №20-рп/2011 та від 25.01.2012 у справі №3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Зокрема, в рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги принципам пропорційності і справедливості.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13.02.2018 у справі №308/12874/16-а.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Велікода проти України» від 03 червня 2014 року, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Оскільки законодавцем визначено, що саме Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати порядок та розмір виплат дітям війни, відповідач, здійснюючи у спірний період нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії як дитині війни у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв на підставі, у межах повноважень та згідно з чинним законодавством України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, виплачуючи позивачу підвищення до пенсії як дитині війни у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28.12.2011 №1381 (зі змінами, внесеними згідно із постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25.03.2014), діяв правомірно та в межах наданих йому повноважень.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об?єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 р. колегія суддів зазначає таке.

Позивач, звертаючись із цим позовом, фактично просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 року по справі №2-6734/10 та зобов?язати пенсійний орган здійснити перерахунок та виплату пенсії, враховуючи рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.08.2010 року по справі №2-6734/10.

Положеннями частини другої статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами т їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до частини першої статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Згідно з частиною 1 статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною п?ятою статті 372 КАС України визначено, що процесуальні питання, пов?язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).

За частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов?язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов?язати суб?єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 267 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов?язати суб?єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Відповідно до положень частини дев?ятої статті 267 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб?єктом владних повноважень відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Приписами статті 267 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов?язання суб?єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів накладення штрафу (частини перша-восьма статті 267 КАС України); визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб?єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (частина дев?ята статті 267 КАС України); визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності органу виконавчої служби, приватного виконавця (частина дванадцята статті 267 КАС України).

Нормам статті 267 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) кореспондують норми статей 382-383 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року), з системного аналізу яких вбачається виокремлення у окремі статті таких видів судового контролю за виконанням судового рішення, як зобов?язання суб?єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (ст. 382 КАС України в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб?єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).

Колегія суддів зазначає, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб?єкта владних повноважень, пов?язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов?язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб?єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Подібна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 816/2016/17 (К/9901/50946/18), від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (№ 11-1193апп18) та Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 520/11829/17.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обставини, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв?язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2024 по справі № 440/3928/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова