Справа № 160/11265/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

22 квітня 2025 року Справа 160/11265/25

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника Брик Людмили Володимирівни до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання чинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

17.04.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 17.04.2025 року через систему «Електронний суд» позовна заява ОСОБА_1 в особі представника Брик Людмили Володимирівни до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час перебування ОСОБА_1 у відпустці для лікування після поранення, за висновком ВЛК за період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час перебування ОСОБА_1 у відпустці для лікування після поранення, за висновком ВЛК, за період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року.

Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що ОСОБА_1 (молодший сержант по мобілізації), проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , у період з 01.09.2022 року по 08.11.2023 року. 08.05.2023 року позивач під час безпосередньої участі у бойових діях по захисту Батьківщини, при виконанні бойових завдань у складі військової частини НОМЕР_1 в районі населеного пункту АДРЕСА_1 внаслідок артилерійського обстрілу противником отримав поранення: вогнепальне осколкове поранення голови, лівих нижньої та верхньої кінцівок, що підтверджується довідкою про обставини травми від 29.05.2023 року №5052, виданої командиром військової частини. Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 №7725, виписки із медичної картки стаціонарного хворого КНП «МКЛ №31» ХМР №2173/717, виписки із медичної картки стаціонарного хворого КНП «МКЛ №30» ХМР №3010, позивач перебував на лікуванні в стаціонарі у період з 08.05.2023 року по 23.05.2023 року. Відповідно до виписки із історії хвороби ДП «Кліничний санаторій «Роща» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» №1623, позивач знаходився на санаторному етапі реабілітації з 23.05.2023 року по 05.06.2023 року. Відповідно до відпускного квитка №2038 від 12.06.2023 року, виданого командиром військової частини НОМЕР_1 , позивач був звільнений у відпустку за станом здоров`я з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року. Відповідно до відпускного квитка №2819 від 15.07.2023 року, виданого командиром військової частини НОМЕР_1 , позивач, був звільнений у відпустку за станом здоров`я з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року. Означені обставини, вже були предметом розгляду в суді (справа №160/11580/24). Зокрема, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Оскільки, при розгляді судом справи №160/11580/24, Дніпропетровським окружним адміністративним судом досліджено всі обставини справи та докази, які підтверджують те, що позивачем отримано поранення та те, що позивач проходив тривале лікування та перебував у відпустці за станом здоров`я у період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та у період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року, тому докази, які підтверджують перебування позивача у відпустці за станом здоров`я у період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та у період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року, не додаються до позову, оскільки такі докази та факти були досліджені та встановлені судом в іншій справі, а тому є такими, які не підлягають доказуванню. Представник позивача зазначає, що за період перебування позивача у відпустці за станом здоров`я з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року, відповідач не здійснив виплату позивачу не виплачено суму грошового забезпечення за час перебування у відпустці за станом здоров`я. З метою отримання документів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин представником позивача адвокатом Брик Л.В. було направлено відповідачу адвокатський запит №б/н від 03.03.2025 року, з проханням надати позивачу: 1. Довідку про розмір нарахованих сум (з деталізацією виду виплати), належних військовослужбовцю ОСОБА_1 за період з 01.09.2022 року по 08.11.2023 року (включно) та підтверджуючі документи дати їх виплати. 2. Витяг з розрахунково-платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення військовослужбовцю ОСОБА_1 , в т.ч. виплати грошового забезпечення, у зв`язку з перебуванням останнього у відпустці для лікування після поранення, за висновком ВЛК за період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та у період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року. 3. Інформацію про підстави не виплати грошового забезпечення у зв`язку з перебуванням військовослужбовця ОСОБА_1 у відпустці для лікування після поранення, за висновком ВЛК за період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та у період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року. Проте, станом на дату звернення позивачем до суду, відповідач не надав відповіді на адвокатський запит.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2025 року, зазначена вище справа була розподілена та 18.04.2025 року передана судді Пруднику С.В.

Відповідно до пунктів 3 та 6 ч.1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши позовну заяву на відповідність вимогам статей 160, 161, 172 КАС України, суд дійшов висновку, що вона підлягає залишенню без руху, з наступних підстав.

Так, відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин другої та третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Варто зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При цьому, інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Тому, у випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, положення Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють для позивача чіткі строки звернення до суду за захистом своїх прав, а в разі наявності поважних причин пропуску таких, що є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами та підтверджені належними доказами, процесуальне законодавство допускає можливість поновлення пропущених строків.

При цьому, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема частиною другою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

Верховний Суд у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) в постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 сформулювала висновок, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).

З урахуванням пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

У розглядуваному випадку позивач порушує перед судом питання про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за час перебування ОСОБА_1 у відпустці для лікування після поранення, за висновком ВЛК за період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та грошового забезпечення за час перебування ОСОБА_1 у відпустці для лікування після поранення, за висновком ВЛК, за період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року.

Як убачається із матеріалів справи, позовну заяву представник позивача подав 17.04.2025 року документ сформований в системі «Електронний суд»).

Отже, спірні відносини повністю охоплюються дією статті 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX, водночас позивач, звертаючись до суду із цим позовом, порушив передбачені цією правовою нормою строки.

Так, представник позивача зазначає, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Оскільки, при розгляді судом справи №160/11580/24, Дніпропетровським окружним адміністративним судом досліджено всі обставини справи та докази, які підтверджують те, що позивачем отримано поранення та те, що позивач проходив тривале лікування та перебував у відпустці за станом здоров`я у період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та у період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року, тому докази, які підтверджують перебування позивача у відпустці за станом здоров`я у період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та у період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року, не додаються до позову, оскільки такі докази та факти були досліджені та встановлені судом в іншій справі, а тому є такими, які не підлягають доказуванню.

Представник позивача також зазначає, що за період перебування позивача у відпустці за станом здоров`я з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року, відповідач не здійснив виплату позивачу не виплачено суму грошового забезпечення за час перебування у відпустці за станом здоров`я. З метою отримання документів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин представником позивача адвокатом Брик Л.В. було направлено відповідачу адвокатський запит №б/н від 03.03.2025 року, з проханням надати позивачу: 1. Довідку про розмір нарахованих сум (з деталізацією виду виплати), належних військовослужбовцю ОСОБА_1 за період з 01.09.2022 року по 08.11.2023 року (включно) та підтверджуючі документи дати їх виплати. 2. Витяг з розрахунково-платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення військовослужбовцю ОСОБА_1 , в т.ч. виплати грошового забезпечення, у зв`язку з перебуванням останнього у відпустці для лікування після поранення, за висновком ВЛК за період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та у період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року. 3. Інформацію про підстави не виплати грошового забезпечення у зв`язку з перебуванням військовослужбовця ОСОБА_1 у відпустці для лікування після поранення, за висновком ВЛК за період з 12.06.2023 року по 11.07.2023 року та у період з 15.07.2023 року по 13.08.2023 року. Проте, станом на дату звернення позивачем до суду, відповідач не надав відповіді на адвокатський запит.

Надаючи оцінку цим аргументами, суд зауважує, що за усталеною позицією Верховного Суду поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19 зазначила, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

При цьому, як факт так і момент звернення з адвокатським запитом №б/н від 03.03.2025 року не доводить того, що протягом тривалого часу, який минув до цього, існували об`єктивні і непереборні обставини, що не залежали від волі заявника і не дозволяли реалізувати право на звернення до суду, а не мало місце нічим невиправдане зволікання з реалізацією такого права.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10.04.2025 року у справі №200/2237/24.

Суд не має підстав вважати, що стверджувані позивачем перешкоди в реалізації його прав є дійсними, реальними та доведеними.

Згідно із частинами першою та другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Втім, заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду позивачем до суду не надано.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Наведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального законодавства.

Частиною 6 ст. 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно з ч. 1 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення.

З огляду на викладене, позовну заяву слід залишити без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків шляхом надання до суду вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску.

Вищенаведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам встановленим КАС України, а тому вона підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення вказаних недоліків.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 160, 161, 169, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника Брик Людмили Володимирівни до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання чинити певні дії - залишити без руху.

Позивачу надати строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду:

- вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску.

Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію ухвали про залишення позовної заяви з руху невідкладно надіслати особі, що звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя С. В. Прудник