Справа № 320/27401/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року справа №320/27401/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 (далі позивач) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 17.05.2023 № 9492 про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 08.06.2021 між позивачем та ОСОБА_3 , громадянкою України, було укладено шлюб. 06.04.2023 позивачу видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 з терміном дії до 06.04.2024.

Однак 17.05.2023 відповідачем прийнято рішення № 9492 про скасування посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку оформлення, видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 322 від 25.04.2018. Рішення прийнято у зв`язку з діями позивача, що загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Позивач вважає протиправним таке рішення відповідача та таким, що прийнятті з грубими порушеннями норм чинного законодавства, оскільки позивача фактично звинувачено у вчиненні злочину, хоча жодних дій, які становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні позивач не вчиняв.

Крім того, відповідачем прийняте вищевказане рішення без участі позивача, чим порушено його право на надання пояснень та подання доказів на спростування звинувачень.

Стверджує, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення відсутні належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені тяжких злочинів. Вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення. Проте станом на день звернення до суду жодним судовим рішенням не встановлено, що позивач своїми діями несе загрозу громадському порядку. Тобто позиція відповідача є припущенням, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що 15.05.2023 на адресу відповідача надійшло подання Головного управління Служби безпеки України в АР Крим від 15.05.2023 за № 76/2/28-96 в якому зазначено, що отримано інформацію, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (позивач) причетний до вчинення ряду кримінальних правопорушень та несе загрозу громадському порядку. Отже відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з відзивом відповідачем подано до матеріалів справи копію особової справи позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Турецької Республіки, що підтверджується національним паспортом № НОМЕР_2 від 03.09.2019.

Згідно свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 позивачем 08.06.2021 було укладено шлюб з ОСОБА_3 , яка є громадянкою України відповідно паспорту НОМЕР_4 .

06.04.2023 позивачу отримав посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 з терміном дії до 06.04.2024.

Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи позивач з 18.10.2021 по теперішній час проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно картки платника податків ДФС від 16.05.2021 позивач має РНОКПП НОМЕР_5 .

15.05.2023 на адресу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшло подання Головного управління Служби безпеки України в АР Крим від 15.05.2023 за № 76/2/28-96 в якому зазначено, що отримано інформацію, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (позивач) причетний до вчинення ряду кримінальних правопорушень та несе загрозу громадському порядку.

Вжитими перевірочними заходами встановлено, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де переховував громадянина Турецької Республіки ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Шанлиурфа Турецької Республіки, який перебуває у розшуку правоохоронних органів Турецької Республіки за вчинення тяжких злочинів, у зв`язку з чим Генеральним секретаріатом Інтерпол опубліковано червону картку НОМЕР_6 .

21.04.2023 в рамках кримінального провадження №00520 від 14.06.2022 за ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України, працівниками ГУ НП України спільно з ГУ СБ України в АР Крим проведено ряд обшуків, під час яких підтверджено та зафіксовано факт переховування позивачем уродженця м. Шанлиурфа Турецької Республіки, ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З періоду перебування на території України позивач систематично порушує правила перебування в Україні, а саме: не має постійного місця проживання та з метою конспірації постійно його змінює чим порушує встановлений порядок пересування та зміни місця проживання; з метою незаконної легалізації свого знаходження на території України може використовувати підроблені документи; не будучи працевлаштованим має постійні не встановлені джерела доходів, займається налагодженням корумпованих зв`язків з метою легалізації свого перебування на території України та на даний час є підстави вважати, що його перебування на території України суперечить інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

На підставі викладеного та керуючись підпункту 4 пункту 63 постанови КМ України № 322 від 25.04.2018 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування пересилання вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» та статті 12 Закону України «Про іміграцію», Головне управління Служби безпеки України в АР Крим просило скасувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .

Також, Головне управління Служби безпеки України в АР Крим зазначило, що вважало би за доцільне ініціювати перед Державною міграційною службою України прийняття рішення про примусове повернення/видворення з України з подальшою забороною в`їзду на територію України, відповідно до вимог статей 26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 .

17.05.2023 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення № 9492 про скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322.

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Статтею 33 Конституції України, передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну визначено в Законі України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI, в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

Відповідно до статті 1 Закону № 3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частинами восьмою та дванадцятою статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для роботи у представництвах іноземних суб`єктів господарювання в Україні, зареєстрованих у встановленому порядку, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

Згідно частини чотирнадцятої статті 4 Закону України № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах 3 - 12 цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №332 (далі - Порядок № 332).

Підстави скасування посвідки закріплені у пункті 63 цього Порядку № 332.

Зокрема, згідно підпункту 4 означеного пункту посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Матеріалами справи встановлено, оскаржуваним у даній справі рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 17.05.2023 № 9492 скасовано позивачу посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 на підставі подання (листа) Головного управління Служби безпеки України в АР Крим від 15.05.2023 за № 76/2/28-96, в якому зазначено, що громадянин Турецької Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (позивач), причетний до вчинення ряду кримінальних правопорушень та несе загрозу громадському порядку.

Суд зазначає, що дійсно інформація від органів Служби безпеки України може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи, проте, така перевірка та обґрунтованість висновку про наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, має бути проведена та є обов`язком ДМС.

Проте, матеріали даної справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на встановлення наявності підстав для застосування положень підпункту 4 статті 63 Порядку № 322, а на час прийняття оскаржуваного рішення відповідач не мав належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені злочинів, зазначених у поданні.

У ході розгляду даної справи відповідачем так і не було надано доказів винесення вироку суду, який набрав законної сили щодо позивача, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення. Посилання лише на наявність оперативної інформації, без розкриття жодної інформації про зібрані дані (мова йде не про розкриття самої оперативної інформації, джерел тощо, а лише про фабулу та обставини, які вказують на наявність підстав для направлення подання), не є підставою для висновку про наявність загроз національній безпеці України.

Суд також звертає увагу на те, що діючим законодавством не передбачено адміністративної процедури оскарження такого подання. Стосовно процедури оскарження в судовому порядку, то таке подання не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим, не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства на відміну від рішення органу ДМС.

Тож, обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке, у свою чергу, повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.

Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень. Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На час прийняття оскаржуваного рішення від 17.05.2023 № 9492 про скасування посвідки на тимчасове проживання, відповідач не мав належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені злочину, чи інформації про дії позивача, направлені проти інтересів України, зазначених у поданні. В ході розгляду справи, відповідачем не надано доказів існування вироку суду, яким позивача засуджено за вчинення злочинів, чи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення. Вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні, встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.

Для доведення правомірності дій щодо прийняття оскаржуваного рішення відповідачем мало бути надано докази встановлення підстав для скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .

Також, суд не заперечуючи встановлені спеціальним законодавством заборони на розкриття оперативної інформації, наголошує на тому, що це не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку доказування правомірності прийнято рішення, яке є предметом оскарження. Крім того, останній не позбавлений можливості при обґрунтуванні подання, використовувати інформацію з відкритих джерел/загальнодоступну інформацію, не вдаючись до розкриття результатів здійснення оперативних заходів/НСРД.

У даному випадку, склалась ситуація, за якої міграційний орган та Головне управління Служби безпеки України в АР Крим вказують про наявність обставин скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, проте без надання доказової бази, лише із посиланням наявності відповідної компетенції на здійснення таких заходів на прийняття рішень, наявність якої і не заперечується. Проте позивач вказані обставини повністю заперечує.

Крім того, під час вирішення питання про прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем не було запрошено позивача дня надання пояснень чи спростування викладених у поданні обставин.

Верховний Суд у постанові від 10.06.2022 у справі № 640/13572/20 наголосив, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом. Таким чином, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для подання пояснень емігрантів, стосовно яких розглядається питання.

Водночас в даній справі відповідачем не надано будь-яких доказів запрошення громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 (позивача) для надання пояснень до моменту прийняття оскаржуваного рішення від 17.05.2023 № 9492 про скасування посвідки на тимчасове проживання, у зв`язку з чим порушено право позивача «бути почутим».

Відсутність доказів надсилання (або вручення) іноземцю або особі без громадянства запрошення про надання пояснень та відповідних документів свідчить про невиконання територіальними органами і підрозділами ДМС України всіх дій, спрямованих на повне та всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності або відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Крім того, суд наголошує, що будь-яка інформація (в тому числі органів Служби безпеки України) може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи.

У свою чергу, така перевірка та обґрунтованість висновку про наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є обов`язком ДМС.

Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС відповідних рішень є лише формальністю та суперечить як чинному законодавству у даній сфері, так і вимогам статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена у постановах від 13.05.2021 у справі № 815/1063/18 та від 11.12.2019 у справі № 240/6247/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що відповідачем, окрім подання Головного управління Служби безпеки України в АР Крим від 15.05.2023 за № 76/2/28-96 не надано жодних документів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення від 17.05.2023 № 9492 про скасування посвідки на тимчасове проживання.

Більше того, відповідачем не наводяться норми Закону, на підставі якого можна стверджувати, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, а також не надано посилання на рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, та яким встановлено наявність такої загрози. За таких обставин позиція відповідача є припущенням, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки» (в редакції станом на час прийняття оскаржуваних рішень) надано визначення поняттю національна безпека, відповідно якого національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Слід зазначити, що вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.

Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

З наведеного слідує, що станом на момент винесення оскаржуваного рішення, позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, підозра не повідомлена, не знятої чи не погашеної судимості немає та у розшуку він не перебуває, що не спростовано жодними доказами, наданими відповідачем.

Тож оскаржуване рішення прийнято за відсутності фактичних та правових підстав, без переслідування легітимної мети, необґрунтовано, упереджено, без дотримання принципу рівності перед законом, не пропорційно, без дотримання балансу між жорсткими і несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване дане рішення, а тому, наявні правові підстави для задоволення позову.

З огляду на зазначене, відповідач не довів існування передбачених чинним законодавством підстав для прийняття стосовно громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 рішення від 17.05.2023 № 9492 про скасування посвідки на тимчасове проживання.

Також суд при вирішенні даної справи враховує, що при прийнятті рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування посвідки на тимчасове проживання, наявність подружжя із громадянством України тощо.

Суб`єкту владних повноважень слід дотримуватись принципу пропорційності, і недопущення настання несприятливих наслідків для іноземця або особи без громадянства, яких може бути протиправно зобов`язано покинути Україну та розлучитись зі своєю родиною.

Настання негативних наслідків з боку позивача на території України є лише теоретичним припущенням суб`єкта владних повноважень, які можуть наступити або не наступити взагалі.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia суд вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення національної безпеки, що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

Аналіз встановлених обставин справи та наведених вище норм законодавства України, дає підстави суду дійти висновку, що відповідачем не доведено наявність підстав передбачених підпункту 4 пункту 63 Порядку № 322, які могли б бути підставами для прийняття рішення від 17.05.2023 № 9492 про скасування посвідки на тимчасове проживання стосовно громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 .

Щодо інших доводів сторін, то вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Частина друга статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 1073,60 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1073,60 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 17.05.2023 № 9492 про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Стягнути на користь громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір у сумі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А; ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.