Справа № 520/4931/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Тітов О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 р. Справа № 520/4931/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/4931/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 08.02.2023 № 0-2030 прийняте ГУ ДПС у Харківській області стосовно ОСОБА_1 в частині податкового зобов`язання у розмірі на 90 731, 34 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення від 08.02.2023 № 0-2030 прийняте ГУ ДПС у Харківській області стосовно ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в частині податкового зобов`язання у розмірі на 90 731, 34 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211(одна тисяча одинадцять) гривень 20 копійок.

24.12.2024 від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив суд: стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 43143704) користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 заяву представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу по адміністративній справі 520/4931/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - задоволено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

Не погодившись з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 року, відповідач подав апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що податкове повідомлення рішення № 0-2030, яким позивачу як власнику нежитлової будівлі (об`єкт оподаткування) визначено суму податкового зобов`язання податку на нерухоме майно, відмінне вiд земельної ділянки за 2021 рік у розмірі 92 583 грн., є законним та обґрунтованим. Для визначення ставки податку (в розмірі 0,5%) контролюючий орган у відповідності до приписів ст. 266 ПК України керувався даними Державного реєстру речових прав на майно, за якими належна позивачу на праві власності будівля є «нежитловою будівлею». Крім того, з наданого позивачем технічного паспорту на спірний нежитловий будинок неможливо встановити цільове призначення будівлі, як виробничий будинок (ферму). При цьому, із заявою для проведення звірки даних в разі незгоди зі ставками податку позивач до контролюючого органу не зверталась.

Також, відповідачем подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 року, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити повністю.

У доводах апеляційної скарги відповідач зазначає, що заявлені позивачем до відшкодування витрати в розмірі 8000 грн. не є співмірними із ціною позову, складністю справи, обсягу виконаних робіт та часу, витраченого адвокатом. Окрім того, відповідач просить урахувати, що реальність понесення позивачем витрат у розмірі 8000 грн не підтверджується жодними документами.

Від позивача надійшов відзив на апеляційні скарги відповідача на рішення від 20.12.2024 та додаткове рішення від 30.01.2025 по справі №520/4931/24, в якому позивач посилається на законність та обґрунтованість вказаних рішень суду першої інстанції та просить апеляційні скарги відповідача залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 залишити без змін.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Вивчивши обставини справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та додаткове рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційних скарг відповідача не піддягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відносно ОСОБА_1 08.02.2023 ГУ ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення рішення № 0-2030, яким позивачу як власнику нежитлової будівлі (об`єкт оподаткування) визначено суму податкового зобов`язання податку на нерухоме майно, відмінне вiд земельної ділянки за 2021 рік у розмірі 92 583 грн.

Не погодившись з визначеним розміром податкового зобов`язання у розмірі 90 731, 34 грн., через застосування відповідачем неправильного розміру ставки податку 0,5 % від МЗП за 1 кв.м. замість належної ставки 0,01 % від МЗП за 1 кв.м., позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при прийнятті податкового повідомлення - рішення від 08.02.2023 № 0-2030 про визначення податкового зобов`язання у розмірі 92 583 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючи органом помилково застосовано ставку земельного податку у розмірі 0,5% замість 0,01% відповідно до ставок визначених Рішенням Вільшанської селищної ради від 18.12.2019 XLIII сесії VII скликання у додатку 2.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом (стаття 67 Конституції України).

За визначенням, наведеним у ст. 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 261 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості .

Як встановлено положеннями пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом п. 266.5.1 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до пп.266.6.1 п.266.2 ст.266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 ПК України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Таким чином, з аналізу наведених норм слідує, що визначення ставки податку, яку слід застосовувати до нерухомого майна, як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки в порядку ст. 266 ПК України контролюючим органом має здійснюватися на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з обов`язковим урахуванням місця розташування (зональності) та типу чи категорії такого об`єкту нерухомості.

Згідно з п. 10.3 ст. 10 ПК України питання встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) вирішують місцеві ради в межах повноважень, визначених ПК України.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному ПК України (пп. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Підпунктом 12.3.2 ПК України передбачено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішенням Вільшанської селищної ради від 18.12.2019 XLIII сесії VII скликання у додатку 2 встановлено ставки сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на території Вільшанської селищної ради. Так, рішенням Ради фізичним особам визначено, що ставка податку для будівель за кодом 1271.1. Будівлі для тваринництва становить 0,01 % від розміру МЗП за 1 кв.м. (а.с. 42-48).

Так, Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 127 "Будівлі нежитлові інші" клас 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства").

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", що включає підкласи, зокрема: 1271.1 "Будівлі для тваринництва".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) "Будівлі нежитлові" належить клас (код 1271) "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо.

Відповідно до положень Порядку проведення технічної інвентаризації затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 р. № 488, технічний паспорт - документ, що складається з текстових та графічних матеріалів, які містять інформацію про склад, фактичну площу, об`єм, технічний стан об`єкта нерухомого майна, виготовлених на підставі матеріалів технічної інвентаризації за результатами технічної інвентаризації на дату її проведення;

Відповідно до пункту 4 Порядку, до об`єктів нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації та на які за результатами технічної інвентаризації виготовляються інвентаризаційні справи, матеріали технічної інвентаризації і технічні паспорти (далі - об`єкт нерухомого майна), належать: 5) виробничі будівлі, будівлі і споруди громадського та виробничого (зокрема сільськогосподарського) призначення та їх комплекси; 6) нежитлові приміщення та групи нежитлових приміщень, які є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Згідно з пунктом 11 Порядку, у технічному паспорті містяться такі відомості: інформація про замовника та виконавця; реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності; ідентифікатор об`єкта; адреса об`єкта; відомості щодо основних конструктивних елементів, узагальнена інформація про технічний стан, наявність інженерних систем, рік будівництва; графічні матеріали (схематичний план, плани поверхів); експлікація до графічних матеріалів.

Відповідно до пункту 20 Порядку, найменування об`єкта нерухомого майна в матеріалах технічної інвентаризації, інвентаризаційній справі, технічному паспорті визначається відповідно до проектної документації, документів, що дають право на виконання будівельних робіт, документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, документів, що посвідчують право власності на об`єкти нерухомого майна (у разі, коли право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).

Найменування об`єкта нерухомого майна повинно відображати тип і його функціональне призначення відповідно до законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлова будівля (ферма) літ «А-2» загальною площею 3086,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14-15).

Позивачем з позовом подано два технічних паспорти за 2009 та 2023 роки з інвентаризаційної справи №3410, складені на нежитлову будівлю А-2 за адресою селище Вільшани, вулиця радгоспна буд. 15, КП «Дергачівське районне бюро технічної інвентаризації».

Обидва документа визначають споруду як виробничий будинок, нежитлову будівлю (ферму). Та сама інформація підтверджується Витягом з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва ТІ01:7641-3510-4256-5499.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16, ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.

Так, в Розділі І Вступ ДК 018-2000 вказано, що будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення.

Також як додатковий доказ, що свідчить про належність спірної нежитлової будівлі до виробничого будинку, нежитлової будівлі (ферми), позивачем надано до матеріалів справи експертний висновок ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» (ДНДІАСБ) АС2 № 2403901 від 08.02.2024, відповідно до змісту якого, функціональне призначення нежитлових будівель визначено: корівник та склад універсальний.

Доводи апелянта про невідображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення спірних нежитлових будівель, чим останній з поміж іншого обґрунтовує правомірність винесення оскаржуваних рішень, не спростовують обов`язку відповідача за відсутності такої інформації, вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) вказаної будівлі для визначення розміру ставки податку, та не наділяють контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування, визначати будь-яку ставку податку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що за висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.10.2020 у справі № 822/2972/13-а, від 15.12.2020 у справі № 826/4847/15 та від 25.05.2021 у справі № 823/1147/16, від 21.11.2024 у справі № 480/5208/23 саме відповідач у межах реалізації покладених на нього функцій уповноважений отримувати у порядку, визначеному законодавством, інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи.

Відповідач, встановивши у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутність відомостей щодо цільового призначення об`єкта нежитлової нерухомості, за витребуванням додаткових документів до позивача не звертався.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що контролюючим органом помилково застосовано ставку земельного податку у розмірі 0,5% замість 0,01% відповідно до ставок визначених Рішенням Вільшанської селищної ради від 18.12.2019 XLIII сесії VII скликання у додатку 2.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що експертний висновок № 2403901 від 08.02.2024 та технічний паспорт за 2023 рік не можуть бути враховані як належні докази у справі, оскільки такі документи складені у 2024 та 2023 роках, а оподаткований період, визначений в оскаржуваному податковому повідомленні-рішення є 2021 рік.

З приводу вказаного, колегія суддів зазначає, що окрім цих доказів, позивачем надано до матеріалів справи також технічний паспорт за 2009 рік з інвентаризаційної справи №3410, складений на нежитлову будівлю А-2 за адресою селище Вільшани, вулиця радгоспна буд. 15, КП «Дергачівське районне бюро технічної інвентаризації», в якому визначено вказану споруду як виробничий будинок, нежитлову будівлю (ферму). Та сама інформація підтверджується Витягом з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва ТІ01:7641-3510-4256-5499.

На підставі викладеного, вищевказані доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач не зверталась до контролюючого органу із заявою для проведення звірки даних в разі незгоди зі ставками податку.

Так, відповідно до пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України, платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

Отже, наведеними нормами закріплено право платника податку звертатися із заявою про звірку даних, а не обов`язок щодо подання такої заяви.

Таким чином, вказані доводи апеляційної скарги не можуть вважатись самостійною підставою для визнання правомірним податкового повідомлення - рішення від 08.02.2023 № 0-2030 на суму 92 583 грн.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 08.02.2023 № 0-2030, прийнятого ГУ ДПС у Харківській області в частині податкового зобов`язання у розмірі на 90 731, 34 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами п. 2 ч. 1ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Надаючи оцінку апеляційній скарзі відповідача на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 року, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп., колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою наведеної норми передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судовим розглядом встановлено, що 21.02.2024 між позивачем (Клієнт) та Адвокатським бюро «Валентина Шафоростова» укладено Договір № 0011022 про надання правової (правничої) допомоги (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Клієнт дає доручення, а Бюро зобов`язується за дорученням Клієнта надавати йому правову допомогу у формі представництва інтересів, захисту та інших видів правової допомоги.

Пунктом 2.1. Договору визначено, що за виконання Бюро доручення сплачується гонорар у строки та розміри визначені Актом наданих послуг (правової допомоги).

До Договору укладено додаткову угоду від 21.02.2024, де сторонами узгоджено вартість послуг наданих адвокатським бюро, у сумі - 8000 грн.

22.02.2024 між позивачем та Адвокатським бюро «Валентина Шафоростова» складено Акт наданих послуг (правової допомоги). Додано опис наданих послуг.

Згідно зазначених документів позивач має сплатити 8000 грн за надані послуги протягом одного місяця з дня набрання законної сили рішення по справі.

Рішення у справі 520/4931/24 від 20.12.2024 набрало законної сили - 21.01.2025.

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Тобто, розмір витрат визначається з договору, укладеного сторонами, та є обов`язковим для дотримання сторонами його умов.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у Постанові ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 та Постанови Верховного Суду від 23.01.2025 у справі №120/17480/23.

Згідно правових висновків, викладених в Постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №300/1272/19 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону №5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обгрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічні висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі №826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін, при цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі №640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Колегія суддів зазначає, що витрати на правничу допомогу по даній справі на суму 8000 грн., є співмірними з обсягом та складністю справи та є співмірним з ціною позову.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви представника позивача та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

Окрім того, 18.03.2025 року від представника позивача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правову допомогу під час апеляційного перегляду справи № 520/4931/24 в розмірі 6 000 грн.

У доводах заяви вказано, що 21.02.2024 року між ОСОБА_1 (клієнт) та Адвокатським бюро «Валентина Шафоростова» укладено договір надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 1.1. договору клієнт дає доручення, а бюро зобов`язується за дорученням клієнта надавати йому правову допомогу у формі представництва інтересів, захисту та інших видів правової допомоги.

Пунктом 2.1. договору визначено, що за виконання Бюро доручення сплачується гонорар у строки та розміри визначені Додатковою угодою до цього договору.

До договору від 21.02.2024 укладено додаткову угоду від 17.03.2025 №0011022, де сторонами узгоджено вартість послуг наданих адвокатським бюро у Другому апеляційному адміністративному суді у сумі - 6000 грн.

17.03.2025 між позивачем та Адвокатським бюро «Валентина Шафоростова» складено Акт наданих послуг (правової допомоги). Додано опис наданих послуг (підготовка та подання до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційні скарги ГУ ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 по справі №520/4931/24).

Колегія суддів перевіривши обґрунтованість заявлених представником позивача до відшкодування витрат у розрізі видів наданих адвокатом послуг, надані заявником документи, фактичний об`єм та якість виконаної адвокатом роботи у справі незначної складності на стадії апеляційного перегляду справи, дійшла висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_1 та стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 по справі № 520/4931/24 - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий