Справа № 420/3852/25
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3852/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді - Бойко О.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами окремого позовного провадження з урахуванням особливостей встановлених ст.ст. 268-272, 287 КАС України справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ОБРІЙ ХХІ до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання зняти арешт та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, вилучити запис з Єдиного реєстру боржників,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю ОБРІЙ ХХІ, до відповідача, Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Приморського Відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо незняття арешту з майна боржника;

- зобов`язати Приморський Відділ Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зняти, накладений постановою від 05.05.2020, 07.09.2022 ВП № 61954802 арешт на майно боржника;

- вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця в рамках ВП № 61954802;

- вилучити запис з Єдиного реєстру боржників, щодо ТОВ «ОБРІЙ ХХІ» .

І. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивач зазначає, що арешт на належне йому на праві власності майно фактично існує поза межами виконавчого провадження, що безпідставно обмежує права власності позивача на нерухоме майно.

Позивач стверджує, що виконавчий документ за виконавчим провадженням, в якому він виступає боржником, повернутий стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернене стягненння. Після завершення виконавчого провадження стягувач не пред`явив до виконання виконавчий документ. Строк примусового виконання виконавчого документа сплинув. Фактично виконання є неможливим, а тому існування арешту, на думку позивача, є незаконним та таким, що обмежує його право власності.

(б) Позиція відповідача

Відповідач у відзиві на позов заперечував проти задоволення позовних вимог.

В обґрунтування відзиву зазначав, що при завершенні виконавчого провадження у нього були відсутні законні підстави для припинення обтяжень та виключення з Реєстру боржників.

Так, відповідач звертає увагу, що виключення особи з реєстру боржників можливо лише за допомогою Електронної системи без особистого втручання державного виконавця. Оскільки виконавче провадження відносно позивача завершено на підставі частини першої пункту 2 статті 37 Закону «Про виконавче провадження», це не дає можливості Електронній системі автоматично вилучити запис про особу з Реєстру боржників.

Також відповідач наголошує на тому, що припинення всіх обтяжень можливо лише при прийнятті державним виконавцем рішення про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням та за умови стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

ІІ. Процесуальні дії у справі

10.02.2025 суд відкрив провадження у справі з урахуванням особливостей встановлених ст.ст. 268-273, 287 КАС України, зупинив провадження у справі до отримання витребуваних судом матеріалів виконавчого провадження.

04.03.2025 на призначене судове засідання сторони не з`явилися, суд ухвалив поновити провадження у справі, на підставі ч.9 ст.205, ч.3 ст.268 КАС України ухвалив продовжити розгляд справи в письмовому провадженні.

IІІ. Обставини, встановлені судом

11.09.2019 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради винесло постанову №0527/19/427, якою ТОВ «Обрій ХХІ» визнано винним у скоєнні правопорушення, відповідальність, за яке передбачено абз.2 п.4 ч.2 ст.2 ЗУ «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» та накладено штраф в сумі 72 252,00 грн.

04.05.2020 відповідач на підставі постанови про накладення штрафу відкрив виконавче провадження №612954802. В зазначеній постанові відповідно до вимог частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору.

05.05.2020 відповідач виніс постанову про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках боржника.

07.09.2022 відповідач наклав арешт на майно на суму боргу, що належить боржнику.

17.10.2022 в результаті вжитих примусових заходів виконавче провадження завершене постановою державного виконавця від 17.10.2022 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження у зв`язку з відсутністю на день прийняття державним виконавцем рішення майна, на яке можливо звернутим стягнення.

У постанові про повернення виконавчого документа зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання у строк до 17.01.2023 .

ІV. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що провадження у справі належить до закриття.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Згідно з ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Положеннями частини першої статті 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З огляду на наведену норму, зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент звернення позивачки до суду з позовом) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Водночас, частиною першою 1 статті 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2019 у справі №826/16025/18, звертала увагу, що згідно з частиною другою статті 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Так, підставою цього позову позивач визначив наявність арешту, поза межами виконавчого провадження, що перешкоджає йому розпоряджатися своєю власністю. За таких умов позов спрямовано на захист цивільних прав позивача, пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно та фактично є різновидом негаторного позову.

Виходячи з наведеного суд вважає, що цей спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок зробила Велика Палата у складі Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 у справі № 340/25/19; а також Верховний Суд у постанові від 15.02.2024 у справі №140/26445/23.

VІ. Судові витрати

На підставі ч.5 ст.139 КАС України, оскільки відповідач у цій справі не поніс судові витрати, суд не здійснює їх розподіл.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, ч.1 ст.238 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ОБРІЙ ХХІ до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) закрити.

Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених статтею 287 КАС України, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Порядок у строки оскарження ухвали встановлені відповідно до ст.ст. 256, 294, 295 КАС України.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО

.