Справа № 120/5557/25
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2025-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про забезпечення адміністративного позову

м. Вінниця

25 квітня 2025 р. Справа № 120/5557/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, що подана разом із позовною заявою,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що 27 травня 2007 року вироком Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі із застосуванням статті 75 Кримінального кодексу України, звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік та 6 місяців.

Відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України злочин, у вчиненні якого позивача було визнано винним, є тяжким злочином.

06 березня 2009 року ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачеві видано посвідчення № НОМЕР_1 , до якого внесено запис, що ОСОБА_1 виключений з військового обліку та є невійськовозобов`язаним.

Проте 15 квітня 2025 року під час перевірки військово-облікових документів в місті Калинівка Вінницької області позивач надав працівникам ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідчення № 4264, що видане ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після перевірки вказаного військово-облікового документу позивача повідомили, що такий документ є недійсним і виданий позивачу незаконно, оскільки після 18 травня 2024 року статтею 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" не передбачено виключення з військового обліку осіб, які раніше були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжких або особливо тяжких злочинів.

16 квітня 2025 року позивач перевірив свій статус у мобільному застосунку "Резерв+" та дізнався, що з 15 квітня 2025 року у нього змінився статус на військовозобов`язаного та з цієї дати він перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з наведеним позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, у якій просив виключити його з військового обліку та внести відповідні відомості до електронної системи "Оберіг".

19 квітня 2025 року позивача викликано до ІНФОРМАЦІЯ_1 , де було вручено направлення № 3235525 від 19 квітня 2025 року для проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності до військової служби.

Водночас позивач стверджує, що Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року не передбачено можливості повторного взяття на обліку невійськовозобов`язаної особи, яку виключено з військового обліку.

При цьому після взяття його на військовий облік та проходження військово-лікарської комісії, яку він зобов`язаний пройти протягом 14 днів, виникають підстави для призову його на військову службу під час мобілізації.

У разі призову на військову службу зміниться його статус з військовозобов`язаного на військовослужбовця, а після набуття такого статусу ОСОБА_1 буде позбавлений можливості повернути собі статус невійськовозобов`язаного, який, як він стверджує, його позбавлено безпідставно.

Тобто, на думку позивача, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо призову його на військову службу під час мобілізації, а також шляхом зупинення проходження військово-лікарської комісії відповідно до направлення № 3235525 від 19 квітня 2025 року до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Відповідно до частини 1 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

На підставі наведеної норми суд дійшов висновку розгляд поданої заяви здійснювати у письмовому провадженні.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд зважає на таке.

Особливості інституту забезпечення позову в адміністративному процесі врегульовані главою 10 розділу 1 КАС України.

Так, частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина 2 статті 150 КАС України).

В свою чергу, частиною 1 статті 151 КАС України передбачено види забезпечення позову, серед яких: зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; заборона відповідачу вчиняти певні дії; заборона іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

За приписами частини 2 статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову; заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами; суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавцем визначено чіткі підстави, за наявності яких допустимо вжиття заходів забезпечення позову. Такі підстави є самостійними та не залежать одна від одної.

Водночас, звертаючись до суду із заявою щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати підстави звернення із такою заявою, а також надати відповідні докази в підтвердження наведених у заяві аргументів.

Необґрунтоване вжиття таких заходів може призвести до значно більших ускладнень, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Відтак під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів.

Слід наголосити на тому, що при вирішенні питання про забезпечення позову особливого дослідження потребують підстави забезпечення позову, за наявності яких допустимо вжиття заходів забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є підтвердження тих обставин, на які посилається заявник, шляхом надання доказів.

В ході розгляду поданої заяви суд встановив, що 27 травня 2007 року вироком Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі із застосуванням статті 75 Кримінального кодексу України, звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік та 6 місяців.

06 березня 2009 року ІНФОРМАЦІЯ_2 видано позивачеві посвідчення № НОМЕР_1 , зі змісту якого слідує, що ОСОБА_1 виключено з військового обліку з 09 червня 2006 року відповідно до наказу Міністерства оборони України № 342, у зв`язку із чим заявник набув статусу невійськовозобов`язаного.

Водночас як свідчить долучений до заяви про забезпечення позову військово-облікового документ, що сформований у мобільному застосунку "Резерв+" 23 квітня 2025 року, ОСОБА_1 15 квітня 2025 року набув статусу військовозобов`язаної особи (номер в реєстрі "Оберіг" 7).

19 квітня 2025 року позивачу видано направлення № 3235525 від 19 квітня 2025 року для проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності його до військової служби.

Водночас саме незгода позивача із діями ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо взяття його на військовий облік слугувала підставою для звернення до суду з позовною заявою, у якій зокрема йдеться про зобов`язання територіальний центр комплектування та соціального захисту виключити його з військового обліку з тих підстав, що законодавством не передбачено повторного взяття на військовий облік осіб, які раніше були з такого обліку виключені.

Суд зазначає, що відповідно до частини 9 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

З наведеного слідує, що військовозобов`язані, які були призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають статусу військовослужбовців.

При цьому за своєю правовою природою мобілізація особи супроводжується, в тому числі й виданням відповідного наказу, який є актом індивідуальної дії, і по усталеній судовій практиці не підлягає оскарженню, оскільки є реалізованим.

Таким чином, суд дійшов висновку, що якщо заявника буде призвано на військову службу під час мобілізації, в такому випадку він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить набуття в подальшому позивачем статусу особи, яку виключено з військового обліку у разі встановлення наявності у нього такого права, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки особу, яка набула статусу військовослужбовця, неможливо буде виключити з військового обліку.

Тобто, у разі задоволення позову в цій справі неможливо буде виконати рішення суду, що виключає доцільність існування самого позову, оскільки в такому випадку суд не надасть ефективного захисту потенційно порушеному праву позивача, що є неприпустимим.

З урахуванням викладеного та з огляду на вищезазначені приписи законодавства суд дійшов висновку, що заявником доведено наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову, адже невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Суд звертає увагу на те, що розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову не передбачає надання оцінки правомірності дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а спрямований виключно на забезпечення захисту прав, свобод та інтересів позивача на час розгляду справи. Тобто, виключно за результатами розгляду справи по суті судом надається повна, всебічна та об`єктивна оцінка оскаржуваному рішенню, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями частини 1 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб (заборонити територіальному центру комплектування та соціального захисту вчиняти дії щодо призову на військову службу під час мобілізації) не суперечить меті застосування правового інституту забезпечення позову та забезпечить ефективність судового захисту у разі задоволення даного позову.

Водночас такий захід забезпечення позову відповідає положенням процесуального закону та не відноситься до переліку заборон щодо забезпечення позову, передбачених цим КАС України.

Крім того, спосіб забезпечення позову, на якому наполягає заявник, повинен співвідноситись із заявленими позовними вимогами. Заходи забезпечення позову мають бути розумними, обґрунтованими та адекватними заявленим позовним вимогам. Такими заходами має бути забезпечено збалансованість інтересів сторін, а також інших осіб, що беруть участь у справі.

Отже, на думку суду, вимоги заяви про забезпечення позову щодо заборони територіальному центру комплектування та соціального захисту вчиняти дії щодо призову на військову службу під час мобілізації є співмірними із позовним вимогам.

Згідно з Рекомендацією NR (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Суд також наголошує, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Водночас суд також зауважує, що забезпечення мобілізації в Україні є надважливим завданням у воєнний час, однак у даному випадку мобілізація має становити баланс між приватним інтересом мобілізованого та публічним інтересом держави. Віднайти такий баланс можливо лише після розгляду справи по суті та прийняття судового рішення.

При вирішенні питання щодо вжиття заходів забезпечення позову суд враховує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 позивача з 09 червня 2006 року виключено з військового обліку, у зв`язку із чим ОСОБА_1 набув статус невійськовозобов`язаної особи.

Водночас зі змісту військово-облікового документу, що сформований 23 квітня 2025 року у мобільному застосунку "Резерв+", слідує, що ОСОБА_1 з 15 квітня 2025 року набув статусу військовозобов`язаної особи, незважаючи на те, що попередньо його було виключено з військового обліку.

При цьому 19 квітня 2025 року позивачу видано направлення № 3235525 для проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності до військової служби.

За таких обставин суд визнає обґрунтованими аргументи заявника, що невжиття заходів забезпечення очевидно може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів заявника, на захист яких подано позов, стане неможливим або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль.

При вирішенні питання щодо вжиття заходів забезпечення позову суд також оцінив, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти, та дійшов висновку, що вжиття заходів забезпечення позову у спосіб заборони вчиняти дії щодо призову на військову службу під час мобілізації буде мати наслідком виключно збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне задовольнити подану заяву та забезпечити позов шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 120/5557/25.

Водночас суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову в частині зупинення проходження ОСОБА_1 військово-лікарської комісії відповідно до виданого направлення № 3235525 від 19 квітня 2025 року, оскільки приписами частини 1 статті 151 КАС України не передбачено такого способу забезпечення позову, а заборона вчиняти дії щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації є достатнім заходом забезпечення позову в даному випадку.

Більше того, саме по собі проходження позивачем військово-лікарської комісії за наявності діючої заборони вчиняти відповідачу дії щодо призову ОСОБА_1 на військову службу не може призвести до жодних негативних наслідків для позивача у випадку проходження такої військово-лікарської комісії.

Згідно з вимогами частини 1 статті 156 КАС України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Керуючись статтями 150, 151, 154, 156, 248 КАС України,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Забезпечити позов шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо призову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 120/5557/25.

В іншій частині заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали негайно надіслати ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович