Справа № 520/5768/25
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 р.Справа № 520/5768/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/5768/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , в особі командира військової частини НОМЕР_1 у непогодженні рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 08.03.2024 про звільнення з військової частини НОМЕР_1 , протиправною;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 ухвалити рішення по суті рапорту відповідно до законодавства, чинного на момент його подання, та офіційно повідомити про це ОСОБА_1 у письмовій формі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 .

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням норм процесуального права. Зауважив, що суд неправильно застосував положення п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України, зокрема, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ідентичність предмета та підстав позову у справі № 520/18193/24 та у нинішньому провадженні. Так, у попередній справі позивач оскаржував відмову у задоволенні рапорту, тоді як у новому позові йдеться про фактичну бездіяльність відповідача щодо ухвалення офіційного рішення по суті поданого рапорту від 08.03.2024. Таким чином, предмет доказування в цих справах є різним, що виключає можливість застосування судом першої інстанції положень про відмову у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч. 4 ст. 229, ст. 313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що позовні вимоги у справі №520/5768/25 є ідентичними вимогами позовної заяви від 28.06.2024 заявленими у справі №520/18193/24. Дана обставина, згідно із пунктом 2 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала суду про закриття провадження в адміністративній справі.

Така підстава для відмови у відкритті провадження у справі як існування рішення суду, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються не тотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження у справі (закрити провадження, якщо воно вже відкрито).

Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Такого висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 20 березня 2024 по справі № 320/225/23 та від 08 травня 2024 у справі № 420/28651/23.

Судовим розглядом встановлено, що позивач, в межах даної справи, звернувся до суду з позовом, в якому просив суд: визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , в особі командира військової частини НОМЕР_1 у непогодженні рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 08.03.2024 про звільнення з військової частини НОМЕР_1 , протиправною; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 ухвалити рішення по суті рапорту відповідно до законодавства, чинного на момент його подання, та офіційно повідомити про це ОСОБА_1 у письмовій формі.

В обґрунтування позову зазначив, що ним 08.03.2024 було подано рапорт. При цьому він керувався абзацом 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року, який передбачає можливість звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворими батьками, що підтверджується відповідним медичним висновком. Однак, йому було надано відповідь виключно через засоби месенджера, що не має юридичної сили та не є офіційною відповіддю на рапорт військовослужбовця. Також, позивач зазначив, що замість прийняття рішення по суті рапорту, командування військової частини фактично ухилилося від виконання своїх обов`язків, що є порушенням права позивача на звільнення. Звернувшись до Харківського окружного адміністративного суду, позивач отримав відмову у задоволенні вимог через нібито неналежні докази, а саме відсутність офіційної відповіді на рапорт. Після відмови позивач подав апеляційну скаргу до Харківського адміністративного апеляційного суду, який своєю постановою скасував рішення Харківського окружного адміністративного суду. З огляду на викладене та з метою захисту прав позивача, він повторно звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з проханням про об`єктивний розгляд його справи.

З матеріалів справи та комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)", судом також встановлено, що позивач 28.06.2024 звертався до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд: визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , в особі командира Військової частини НОМЕР_1 у не прийнятті рішення по суті рапорту від 08.03.2024 про звільнення з військової частини НОМЕР_1 , протиправною; зобов`язати прийняти рішення по суті рапорту та повідомити у письмовій формі ОСОБА_1 про прийняте рішення по суті його рапорту (справа № 520/18193/24).

В обґрунтування позовних вимог, заявлених в межах справи №520/18193/24, позивач зазначив, що згідно акту встановлення факту здійснення догляду від 19.01.2024 № 609, він зазначений особою, яка здійснює догляд над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На його рапорт який наданий військовій частині НОМЕР_1 , про звільнення із військовій служби у зв`язку з необхідністю постійного догляду за матір`ю, через засоби месенджеру він був повідомлений про залишення рапорту без реалізації. Вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі №520/18193/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погодившись зі вказаним рішенням, позивач подав 02.10.2024 апеляційну скаргу.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2025 у справі № 520/18193/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 по справі № 520/18193/24 - скасовано. Ухвалено постанову, якою позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.

Другий апеляційний адміністративний суд, ухвалюючи постанову про залишення позову без задоволення, зазначив, що положеннями чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не встановлено форми рішення у випадку залишення без задоволення рапорту військовослужбовця про звільнення, відтак колегія суддів дійшла висновку про відсутність з боку відповідача протиправної бездіяльності щодо не прийняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 08.03.2024 про звільнення з військової частини НОМЕР_1 .

При цьому колегія суддів врахувала, що рішення відповідача про залишення рапорту ОСОБА_1 від 08.03.2024 без реалізації позивачем не оскаржується, тому вказане рішення на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, судом не перевірялась, оскільки це виходить за межі предмету позову.

Отже, як слідує за наслідками розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.03.2024 прийняте рішення про залишення рапорту без реалізації.

Постанова набрала законної сили 20.02.2025.

Проаналізувавши предмети та підстави позовів у справах № 520/5768/25 та № 520/18193/24, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 , заявлені у справі № 520/5768/25 є ідентичними вимогам позовної заяви від 28.06.2024, заявленими у справі № 520/18193/24, оскільки в межах даної справи позивач фактично просить зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 ухвалити рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 08.03.2024 про звільнення з військової частини НОМЕР_1 , що було предметом розгляду у справі № 520/18193/24.

Підстави позову в обох випадках зводяться до одних і тих же обставин: на підставі висновку лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) № 2054 від 11 грудня 2023 мати позивача потребує постійного стороннього догляду. Згідно з актом встановлення факту здійснення догляду від 19.01.2024 № 609, особою, яка здійснює цей догляд, є позивач - ОСОБА_1 . Позивач, керуючись абзацом 4 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року, який передбачає можливість звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворими батьками, 08.03.2024 подав рапорт про звільнення із військової служби у зв`язку з необхідністю постійного догляду за матір`ю. Однак, як зазначає позивач, йому через засоби месенджера було повідомлено про залишення рапорту без реалізації. Вважаючи свої права порушеними, зокрема відсутність офіційної відповіді на рапорт військовослужбовця, позивач звернувся до суду.

З урахуванням викладено, колегія суддів зазначає, що рішенням (постановою) у справі № 520/18193/24 судом було вирішено спір між тими ж сторонами, який виник з аналогічних підстав та по суті тих же спірних правовідносин (з того ж предмету позову) відповідно до заявлених позовних вимог (матеріально-правових вимог), у зв`язку із чим у відкритті провадження у даній справі необхідно відмовити на підставі пункту 2 частини першої статті 170 КАС України.

Отже, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми процесуального права, а тому не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2025 по справі № 520/5768/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.А. Спаскін О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 24.04.2025 року