Справа № 420/23001/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/23001/24

Категорія:106000000 Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:07.02.2025 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі в/ч НОМЕР_1 ) про:

- визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2016 року по 28 червня 2024 року включно;

- стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2016 року по 18 липня 2022 року у сумі 16 415,35,35 грн. та за період з 19 липня 2022 року по 28 червня 2024 року у сумі 66 015,40 грн. коп., відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Представник позивача зазначав, що як вбачається з картки особового рахунку позивача отриманої від відповідача з листом № 09/9327-23-Вих від 20 грудня 2023 року, його грошове забезпечення за вересень 2016 року становить 8 896,61 грн., а грошове забезпечення позивача за жовтень 2016 року 11 799,87 грн. Відповідно до Порядку №100 середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (88 96,61 грн.+ 11 799,87 грн.)/58 (вересень 2016 року та 27 днів жовтня 2016 року) = 356,84 грн. Період затримки розрахунку з 27 жовтня 2016 року по 28 червня 2024 року становить 2 824 днів. При цьому, з огляду на зміни в спеціальному законодавстві, вирішуючи спірні правовідносини, застосовуючи вищенаведені зміни, період затримки розрахунку при звільненні позивача складає: з 27 жовтня 2016 року по 18 липня 2022 року 2 091 день; з 19 липня 2022 року по 28 червня 2024 року 711 днів.

Позивач вказував, що, враховуючи висновки Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, представник позивача зазначив, що істотність частки невиплаченої суми (16 469,35 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 27.10.2016 р. по 18.07.2022р. становить 2,2% (16 469,35/746 152,44х 100%). При цьому, 746 152,44 грн це 2091 день затримки розрахунку помножені на середньоденне грошове забезпечення (356,84 грн). Виходячи з принципу пропорційності, на думку представника позивача, на користь позивача (за період з 27 жовтня 2016 року по 18 липня 2022 року) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 16 415,35 грн., тобто 2,2% від 74 6152,44 грн. Період стягнення з 19 липня 2022 року по 28.06.2024 р. регулюється вже нині чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. Враховуючи редакцію ст. 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", на користь позивача (за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року, тобто за 185 днів) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 66 015,40 (356,84 х 185) грн.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивач не звільнявся з військової служби, а був переведений для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_2 з 27 червня 2016 року.

Представник відповідача звертає увагу, що до 19 липня 2022 року ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. (…) В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Тобто, на думку представника відповідача, аналіз вказаних статей свідчить, про те, що як до 19 липня 2022 року та і після обов`язковою умовою для виникнення правовідносин передбачених ст.ст. 116,117 КЗпП України є звільнення працівника. Разом з цим позивач не був звільнений з військової служби, а був переведений для подальшого проходження служби до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, представник відповідача зазначав, що представник позивача помиляється, посилаючись в своєму позові на те, що позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби, відповідно вимога щодо стягнення середнього заробітку є безпідставною.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено.

Визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2016 року по 28 червня 2024 року включно.

Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2016 року по 18 липня 2022 року у сумі 16 415,35 грн. та за період з 19 липня 2022 року по 28 червня 2024 року у сумі 66 015,40 грн., відповідно до вимог Порядку №100, з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги:

- суд першої інстанції при ухваленні рішення у справі не вірно застосував положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, внаслідок чого відбулось неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення протиправного рішення та необґрунтованого стягнення суми середнього заробітку;

- в даному спорі виключення зі списків особового склад відповідача у зв`язку з продовженням військової служби в іншому органі Держприкордонслужби, що не є тотожнім виключенню зі списків особового складу у зв`язку із звільненням з військової служби Держприкордонслужбі, саме, з цих підстав неможливо покласти на відповідача такий вид відповідальності, яка передбачається ст. 117 КЗпП України, а саме, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Натомість в даній справі позивач не звільнявся з військової служби, а був переміщений для подальшого проходження служби в інший загін.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено паспортом громадянина України.

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 21 квітня 2016 року №211-ОС старшину ОСОБА_1 призначено на посаду та зараховано до списків особового складу загону.

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 26 жовтня 2016 року №532-ОС старшину ОСОБА_1 виключено із списків особового складу загону, для подальшого проходження до ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 27 жовтня 2016 року.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду по справі №360/38/24 від 14 березня 2024 року відповідачем було нараховано індексацію грошового забезпечення в розмірі 16 469,34 грн. та компенсацію втрати частини доходу в розмірі 18 861,46 грн., та виплачено 28 червня 2024 року з урахуванням утримання обов`язкових платежів на картковий рахунок позивача суму 31 405,78 грн.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що перевіривши вказані розрахунки середнього заробітку за час затримки повного розрахунку на дату виключення із списків особового складу загону та враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача, стосовно наведених розрахунків, суд доходить висновку, що наведені розрахунки проведені обґрунтовано, правильно та з дотриманням принципу пропорційності, а тому приймаються судом першої інстанції.

Також суд першої інстанції врахував, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, КЗпП України, Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів абз.1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-ХІІ), ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічно правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17, від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст. 117 КЗпП України). Також, у вказаній постанові зазначено, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених ст. 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Згідно ст. 116 КЗпП (в редакції, що діяла на дату звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в наведеній редакції, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Метою встановлення передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-ІХ від 01 липня 2022 року (далі Закон №2352-ІХ) в ст. 117 КЗпП України внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Після внесення змін в ст. 117 КЗпП України, редакція якої набрала чинності 19 липня 2022 року, Верховним Судом сформований правовий висновок щодо застосування вказаної норми у разі затримки розрахунку при звільненні, якій охоплює період до внесення змін та після внесення змін.

Зокрема, в постановах Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 14 березня 2024 року у справі №560/6960/23, зазначено, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ і після цього. Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-IX) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-IX, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу року, однак повний розрахунок при звільненні з ним проведено відповідачем 28 червня 2024 року.

Отже, відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст. 116 КЗпП України. У період з 27 жовтня 2016 року по 28 червня 2024 року має місце затримка розрахунку при звільненні.

Колегія суддів доходить висновку щодо неправомірності бездіяльності в/ч НОМЕР_2 стосовно затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції, при здійсненні відповідних розрахунків сум середнього грошового забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, правомірно розділено вказаний період, зокрема:

- по 18 липня 2022 року (2091 день) із застосуванням ст.117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, а також із застосуванням принципу співмірності, про який йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, із зменшенням відповідної виплати;

- з 19 липня 2022 року по 28 червня 2024 року (711 днів) із застосуванням ст.117 КЗпП України в чинній редакції, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями, без застосування принципу співмірності.

Відповідно до Порядку №100 середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (8 896,61 грн.+ 11 799,87 грн.)/58 (вересень 2016 року та 27 днів жовтня 2016 року) = 356,84 грн.

Щодо розміру середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні за період до 19 липня 2022 року з урахуванням співмірності, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Згідно п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №805/3167/18-а та від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про істотність частки невиплаченої суми (16 469,35 грн.) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 27 жовтня 2016 року по 18 липня 2022 року становить 2,2% (16 469,35/746 152,44х 100%).

Колегія суддів зазначає, що 746 152,44 грн це 2 091 день затримки розрахунку помножені на середньоденне грошове забезпечення (356,84 грн).

Виходячи з принципу пропорційності, за період з 27 жовтня 2016 року по 18 липня 2022 року стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 16 415,35 грн, тобто 2,2% від 746 152,44 грн.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за період стягнення з 19 липня 2022 року по 28 червня 2024 року середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 66 015,40 (356,84 х 185) грн., тобто не більше ніж за шість місяців.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України належать застосуванню виключно при звільненні з військової служби, оскільки при переведенні військовослужбовця на нове місце несення служби, припинаються його правовідносини з попереднім місцем несення служби, що передбачає проведення повного розрахунку з військовослужбовцем. Відповідно, при порушенні військовою частиною строків повного розрахунку підлягають застосуванню правила ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 24 червня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.