Справа № 380/3090/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року м. Львівсправа № 380/3090/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивачка/ ОСОБА_1 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (відповідач/Відділ), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремка Маркіяна Вікторовича про накладення штрафу від 28 січня 2025 року у ВП № 76683163 (далі також спірна/оскаржувана постанова).

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що оскаржуваною постановою відповідача на неї накладено штраф у розмірі 1700,00 грн за нібито невиконання рішення суду у справі № 466/8225/20, яким зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та встановлено порядок користування приміщеннями у цій квартирі. Позивачка не погоджується із такою постановою відповідача, уважає її протиправною, оскільки державний виконавець під час встановлення зазначених у спірній постанові обставин не тільки обмежився виключно копіюванням частини першої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», не зазначивши, водночас, жодних фактів, які б свідчили про наявність вини та умислу на навмисне невиконання рішення суду, але і не з`ясував дійсні причини невиконання судового рішення, не встановив неповажність таких причин. Так, позивачка прибула 08 січня 2025 року о 14 год. 00 хв. до Відділу, однак державний виконавець був відсутній на робочому місці, тож позивачка подала до канцелярії Відділу відповідну заяву (зареєстрована 08 січня 2025 року о 14 год. 12 хв.), у якій повідомила про вказані обставини. Тож, на переконання позивачки, вона добросовісно виконувала покладені на неї обов`язки як учасника виконавчого провадження, в її діях не прослідковується вина та умисел на навмисне невиконання рішення суду, тож не було підстав для накладення на неї штрафу. Також позивачка зауважує, що державний виконавець прийняв виконавчий документ з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», визначив неналежний спосіб виконання рішення суду, а саме рішення суду позивачкою як боржником вже давно виконане.

З огляду на вказане просить позов задовольнити повністю.

Також у позовній заяві позивачка повідомляє, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи, становить 21211,20 грн, що складається з витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, у розмірі 1211,20 грн та витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції (вивчення судової практики, формування позиції представництва, підготовка та подання позовної заяви) у розмірі 20000,00 грн. Остаточний розмір витрат буде представлений суду додатково в залежності від обсягу витраченого часу адвоката для підготовки позиції у справі, отримання необхідних доказів, підготовки процесуальних документів та безпосередньої участі у судових засіданнях.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що постановою державного виконавця від 26 грудня 2024 року проведення виконавчих дій відкладено на 08 січня 2025 року о 14 год. 00 хв. Згідно з актом державного виконавця від 08 січня 2025 року при виході за адресою, вказаною у виконавчому документі, 08 січня 2025 року боржник на виконання рішення не з`явилася, стягувач доступу до житла не отримав. Оскільки станом на дату винесення постанови про накладення штрафу стягувач не мав можливості безперешкодно користуватися житлом, рішення суду позивачкою не виконане, тож спірна постанова про накладення штрафу винесена державним виконавцем вмотивовано, така є правомірною та скасуванню не підлягає.

З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивачка подала відповідь на відзив, у якій насамперед звертає увагу на наявність підстав для повернення відзиву без розгляду та неприйняття до розгляду доданих до відзиву доказів, адже відповідач, у якого наявний електронний кабінет, зобов`язаний був подати відзив виключно через електронний кабінет. Також з порушенням вимог частини третьої статті 162 КАС України копій матеріалів виконавчого провадження у надісланому на адресу позивачки відзиві не додано. Крім цього, до відзиву не долучено, а в матеріалах справи немає жодного документа на підтвердження того, що Роман Савойник (який підписав відзив), уповноважений діяти від імені відповідача відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи). Відзив, що надійшов до позивачки, не містить відомостей про наявність чи відсутність електронного кабінету у відповідача. Тож наполягає на необхідності повернення без розгляду поданого відповідачем відзиву на позовну заяву та неприйняття до розгляду доданих до нього доказів.

По суті відзиву відповідача позивачка зазначає, що його доводи не спростовують протиправності оскаржуваної постанови та аргументів, наведених у позовній заяві, тож заявлений позов належить задовольнити повністю.

Також у відповіді на відзив позивачка просить суд, зокрема:

- повернути без розгляду поданий Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відзив на позовну заяву (від 17 березня 2025 року № В-18/22731) та не приймати до розгляду додані до відзиву докази;

- враховуючи викладені у позові та відповіді на відзив доводи, які свідчать про порушення вимог закону державним виконавцем та начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, постановити окрему ухвалу і направити її Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 21 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 03 березня 2025 року у задоволенні клопотання позивачки про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовлено; відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача належно засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження № 76683163.

Витребувані докази відповідач подав до суду разом з відзивом на позовну заяву.

Ухвалою суду від 24 квітня 2025 року клопотання представника позивачки від 26 березня 2025 року про поновлення пропущеного строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи задоволено; визнано поважними причини неподання позивачкою доказів (копії акту державного виконавця від 19 грудня 2024 року та листа-відповіді від 24 лютого 2025 року № 18) у встановлений законом строк та поновлено його; надані докази прийнято до розгляду.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

11 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова видав виконавчий лист № 466/8225/20 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Стягувачем згідно з цим виконавчим листом є ОСОБА_2 , а боржником ОСОБА_1 .

Вказаний виконавчий лист стягувач пред`явив до примусового виконання і 03 грудня 2024 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович своєю постановою відкрив виконавче провадження № 76683163, якою зобов`язав боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

26 грудня 2024 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович з огляду на подання боржником заяви про відкладення проведення виконавчих дій у зв`язку з її тимчасовою непрацездатністю виніс постанову про відкладення проведення виконавчих дій, якою постановив:

1. Відкласти проведення виконавчих дій на строк 10 робочих днів.

2. Призначити проведення виконавчих дій на 14:00 год. 08 січня 2025 року.

3. Копію постанови надіслати сторонам виконавчого провадження.

08 січня 2025 року о 14 год. 12 хв. у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зареєстровано заяву ОСОБА_1 такого змісту: «Постановою державного виконавця про відкладення проведення виконавчих дій від 26.12.2024р призначено проведення виконавчих дій на 14:00 8 січня 2025р сьогодні. Однак з`явившись у призначений час до Шевченківського ВДВС у м. Львові зустріч не відбулась у зв`язку з відсутністю виконавця на робочому місці.».

Також 08 січня 2025 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович у присутності стягувача ОСОБА_2 (за участі заступника нач. відділу Сеньківа А.М.) склав акт державного виконавця, яким встановлено таке: «При виході за адресою вказаною у вик. документі, а саме м. Львів, вул. Плугова, 10/38 встановлено, що рішення суду не виконано, боржник не з`явився на 14:00 08.01.2025».

28 січня 2025 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову № 76683163 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 1700,00 грн за невиконання рішення суду.

Не погоджуючись із вказаною постановою про накладення штрафу, уважаючи її протиправною, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремка Маркіяна Вікторовича від 28 січня 2025 року № 76683163 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 1700,00 грн за невиконання рішення суду.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, і якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

За змістом пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами другою - четвертою статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 2 цього ж Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

А за змістом пункту 1 частини другої статті 18 цього ж Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пунктів 1, 16 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

За змістом абзацу першого частини 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Пунктами 1 та 6 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина восьма статті 19 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною третьою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (абзац перший частини шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частинами першою, другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно з частиною першою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Аналіз наведених правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави дійти висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Тобто даючи оцінку тому, чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом/наказом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження». Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 640/11833/19.

Крім цього, у постанові від 07 березня 2018 року у справі № 127/3770/17 Верховний Суд вказав, що виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Отже, виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення боржником.

У цій справі суд встановив, що 26 грудня 2024 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович з огляду на подання боржником заяви про відкладення проведення виконавчих дій у зв`язку з її тимчасовою непрацездатністю виніс постанову про відкладення проведення виконавчих дій, якою постановив:

1. Відкласти проведення виконавчих дій на строк 10 робочих днів.

2. Призначити проведення виконавчих дій на 14:00 год. 08 січня 2025 року.

3. Копію постанови надіслати сторонам виконавчого провадження.

Суд зауважує, що у вказаній постанові не зазначено адреси місця проведення відповідних виконавчих дій, а лише вказано день та годину їх проведення.

Також суд звертає увагу, що серед наданих відповідачем матеріалів виконавчого провадження № 76683163 відсутні докази надіслання цієї постанови на адресу позивачки.

Водночас 08 січня 2025 року о 14 год. 00 хв. позивачка прибула до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджує зареєстрована 08 січня 2025 року о 14 год. 12 хв. у цьому Відділі заява позивачки такого змісту: «Постановою державного виконавця про відкладення проведення виконавчих дій від 26.12.2024р призначено проведення виконавчих дій на 14:00 8 січня 2025р сьогодні. Однак з`явившись у призначений час до Шевченківського ВДВС у м. Львові зустріч не відбулась у зв`язку з відсутністю виконавця на робочому місці.».

Наведене, на переконання суду, свідчить про добросовісну поведінку позивачки, однозначно вказує на те, що позивачка не мала умислу ухилитися від виконання рішення суду, а навпаки з метою його виконання завчасно, у визначені день та годину прибула до приміщення відповідного органу виконавчої служби, утім фактично помилилася з місцем виконання рішення.

Суд безумовно враховує, що частина третя статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» імперативно визначає, що виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Утім державному виконавцю, який відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, належало у своїй постанові від 26 грудня 2024 року про відкладення проведення виконавчих дій вказати не лише день та годину їх проведення, а й конкретну адресу місця виконання рішення, що остаточно допомогло б уникнути тих непорозумінь, які фактично відбулися у спірних правовідносинах.

Також суд встановив, що 08 січня 2025 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович у присутності стягувача ОСОБА_2 (за участі заступника нач. відділу Сеньківа А.М.) склав акт державного виконавця, яким встановлено таке: «При виході за адресою вказаною у вик. документі, а саме м. Львів, вул. Плугова, 10/38 встановлено, що рішення суду не виконано, боржник не з`явився на 14:00 08.01.2025».

Аналіз змісту наведеного акта дає підстави дійти висновку, що ним установлено лише факт невиконання рішення суду, однак не встановлено факту відсутності саме поважних причин такого невиконання, обов`язок установлення яких покладений на державного виконавця.

Вищезгаданий акт не містить посилання на будь-які документи чи інші докази, які б підтверджували саме неповажність невиконання рішення суду боржником.

Наведене дає суду підстави вважати, що державним виконавцем установлено факт невиконання рішення суду боржником без з`ясування і оцінки причин цього невиконання.

Суд також відзначає, що оскаржуваною постановою державний виконавець наклав на боржника у виконавчому провадженні № 76683163 штраф саме за невиконання рішення суду.

Однак як зазначено вище підставою для накладення штрафу відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» є невиконання рішення боржником без поважних причин, а не сам лише установлений державним виконавцем факт такого невиконання.

До того ж, акт державного виконавця складений 08 січня 2025 року, а спірна постанова винесена 28 січня 2028 року, тобто фактично через двадцять днів.

Очевидно, що в цей проміжок часу відповідач повинен був дізнатися про факт прибуття позивачки 08 січня 2025 року о 14 год. 00 хв. до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з огляду на зареєстровану у Відділі 08 січня 2025 року о 14 год. 12 хв. заяву позивачки, мова про яку ішла вище, та оцінити цей факт у контексті поважності/неповажності невиконання позивачкою рішення суду.

Утім вказаний факт, який, на переконання суду, має вагоме значення у контексті розглядуваного спору, залишився поза увагою державного виконавця.

Беручи до уваги викладене у сукупності, суд доходить висновку, що державний виконавець не встановив факту відсутності поважних причин невиконання рішення суду боржником, не з`ясував та не оцінив причини такого невиконання, а тому оскаржувана постанова про накладення штрафу винесена державним виконавцем без урахування усіх обставин, що мають значення для її винесення, є передчасною, з огляду на що підстава для відповідальності боржника, передбачена статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження», відсутня.

З урахуванням наведеного суд резюмує, що оскаржувану постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремка Маркіяна Вікторовича від 28 січня 2025 року № 76683163 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 1700,00 грн за невиконання рішення суду належить визнати протиправною та скасувати.

Щодо інших доводів сторін, які викладені у заявах по суті справи, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

У процесі розгляду справи суд не встановив інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення цього спору. А решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Щодо клопотання позивачки, викладеного у відповіді на відзив, про повернення без розгляду поданого Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відзиву на позовну заяву (від 17 березня 2025 року № В-18/22731) та неприйняття до розгляду доданих до цього відзиву доказів, суд зазначає таке.

Відзив на позовну заяву від 17 березня 2025 року № В-18/22731 підписаний начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романом Савойником та поданий через канцелярію суду у паперовій формі.

Обов`язок державних органів зареєструвати електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, передбачений абзацом першим частини шостої статті 18 КАС України.

Своєю чергою, частиною восьмою статті 18 КАС України передбачено, що реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі в порядку, визначеному цим Кодексом.

Отже, відповідач, незважаючи на наявність у нього зареєстрованого електронного кабінету, не позбавлений права на подання документів, зокрема й заяв по суті справи до суду в паперовій формі, що прямо випливає зі змісту частини восьмої статті 18 КАС України.

Суд не може оминути й те, що абзац другий частини восьмої статті 18 КАС України дійсно передбачає, що особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, подає процесуальні та інші документи, письмові та електронні докази, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», якщо інше не визначено цим Кодексом.

Однак наведений вище абзац стосується подання процесуальних та інших документів, письмових та електронних доказів, вчинення інших процесуальних дій саме в електронній формі.

Тобто якщо особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, бажає подати до суду процесуальні та інші документи, письмові та електронні докази, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі, то зробити це вона може виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами.

Однак у розглядуваній справі відповідач подав відзив на позовну заяву через канцелярію суду у паперовій формі, чого КАС України робити йому не забороняє.

Що стосується особи, яка підписала відзив на позовну заяву ( ОСОБА_4 ), то така особа згідно з відомостями, наявними у вільному доступі у мережі Інтернет (https://opendatabot.ua/c/35009321), є керівником (начальником) Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції і доказів протилежного позивачкою до суду не подано.

Інші недоліки відзиву на позовну заяву, про які вказує позивачка, не можуть слугувати підставою для його неврахування чи неприйняття судом.

Крім того, прийняття судом такого відзиву та доданих до нього доказів сприятиме повному та всебічному встановленню всіх обставин справи, урахуванню позиції сторони відповідача з розглядуваного спору, а відтак призведе до ухвалення законного й обґрунтованого рішення суду та належного виконання завдань адміністративного судочинства, передбачених КАС України.

Крім того, позивачка, незважаючи на твердження про необхідність повернення відзиву на позовну заяву та неприйняття до розгляду доданих до нього доказів, подала відповідь на відзив, спростовуючи викладені у ньому аргументи та доводи відповідача.

З урахуванням викладеного підстав для задоволення клопотання позивачки про повернення без розгляду поданого відповідачем відзиву на позовну заяву та неприйняття до розгляду доданих до цього відзиву доказів, немає.

Щодо клопотання позивачки, викладеного у відповіді на відзив, про постановлення окремої ухвали та направлення її Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 249 КАС України визначено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (частина друга статті 249 КАС України).

За приписами частини четвертої статті 249 КАС України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Згідно з частиною шостою статті 249 КАС України окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Суд відзначає, що окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.

Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.

Стаття 249 КАС України дає можливість суду відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності.

Отже, окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Тож окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.

З наведеного слідує, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду та здійснюється, якщо судом виявлено порушення закону та такі порушення є очевидно протиправними.

Суд уважає за необхідне зазначити, що постановлення окремої ухвали є правом суду за наявності очевидно протиправних дій відповідних осіб.

Водночас позивачка не навела конкретних обставин, які можуть свідчити про те, що дії відповідача носять очевидний, систематичний протиправний характер та такі дії спрямовані навмисно на грубе порушення прав позивачки.

Тобто під час розгляду цієї адміністративної справи судом не встановлено підстав для постановлення окремої ухвали стосовно відповідача, тому заявлене позивачкою клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини першої статті 139 КАС України).

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Оскільки позов задоволено повністю, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки належить стягнути 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то такі будуть вирішені судом із урахуванням та в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 139, статтею 252 КАС України, після надання позивачкою доказів їх фактичного понесення.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Котлярська, 6, м. Львів, 79007) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремка Маркіяна Вікторовича від 28 січня 2025 року № 76683163 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 1700,00 грн за невиконання рішення суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повне рішення складено 24 квітня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна