Справа № 160/10630/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
11.04.2025 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області, до Комунального підприємства "Верхівцівське житлово-комунальне господарство Верхівцівської міської ради", до Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, у якій просить:
- визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Верхівцевської міської ради «Про демонтаж тимчасових споруд» від 12.03.2025 №61 та № 62.
Ухвалою від 14.04.2025 суд відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву по забезпечення позову, в якій останній просить забезпечити адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, КП «Верхівцівське житлово - комунальне господарство Верхівцівської міської ради» про визнання протиправними та скасування Рішень Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області «Про демонтаж тимчасових споруд» від 12.03.2025 року № 61 та № 62.
- заборонити Верхівцевській міській раді Дніпропетровської області, Виконавчому комітету Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, КП «Верхівцівське житлово - комунальне господарство Верхівцівської міської ради» вчиняти будь -які дії з демонтажу чотирьох торгівельних павільйонів розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , що стосуються предмета спору, до винесення судом рішення у адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Рішень Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області «Про демонтаж тимчасових споруд» від 12.03.2025 року № 61 та № 62.
24.04.2025 року представник позивача повторно звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, у якій просить:
- забезпечити адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, КП «Верхівцівське житлово - комунальне господарство Верхівцівської міської ради» про визнання протиправними та скасування Рішень Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області «Про демонтаж тимчасових споруд» від 12.03.2025 року № 61 та № 62;
- заборонити Верхівцевській міській раді Дніпропетровської області, Виконавчому комітету Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, КП «Верхівцівське житлово - комунальне господарство Верхівцівської міської ради» вчиняти, будь - які, дії з демонтажу чотирьох торгівельних павільйонів розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , що стосуються предмета спору, до винесення судом рішення по адміністративній справі за позовом фізичної особипідприємця ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Рішень Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області «Про демонтаж тимчасових споруд» від 12.03.2025 року № 61 та № 62.
В обґрунтування заяви представник заявника зазначив, що порушення відповідачами законодавчо встановленого обов`язку з належного повідомлення власника тимчасової споруди про складання припису щодо такого об`єкту, позбавило позивача права на його добровільне виконання шляхом надання дозвільних документів.
Відповідач- 2 приймаючи рішення не тільки не надав позивачеві можливості подати документи та пояснення, які б могли вплинути на його результат, а взагалі взяв дозвіл на демонтаж павільйонів у особи яка не має відношення, а ні до торгівельних павільйонів, а ні до договорів про встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовою спорудою від 03.09.2015 року та від 17.09.2018 року між позивачем та відповідачем-2. Також, позивач, наголошує, що його не запрошували для участі у засіданні робочої групи з розгляду питань щодо розміщення на території міста тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, тобто на засідання виконкому міської ради.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Частинами 1, 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За приписами ч. 4 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову відповідають предмету позовної заяви та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.
Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.
При розгляді та вирішенні заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову судом надається оцінка обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; наявності зв`язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не беруть участь у розгляді справи.
Порядок розгляду заяви про забезпечення позову визначений ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову, існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Проаналізувавши мотиви, якими позивач обґрунтовує подану заяву про забезпечення позову, суд встановив таке.
Представник позивача в поданій заяві про забезпечення позову просить суд заборонити Верхівцевській міській раді Дніпропетровської області, Виконавчому комітету Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області, КП «Верхівцівське житлово - комунальне господарство Верхівцівської міської ради» вчиняти, будь - які, дії з демонтажу чотирьох торгівельних павільйонів розташованих за адресою: вул. Центральна (Леніна) м. Верхівцево, Кам`янського району, Дніпропетровської області.
Аргументуючи підстави для забезпечення позову, заявник посилається на те, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову це унеможливить ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Предметом оскарження у цій справі є рішення Виконавчого комітету Верхівцевської міської ради «Про демонтаж тимчасових споруд» від 12.03.2025 № 61 та № 62.
Верховний Суд в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що рішення про демонтаж тимчасових споруд не є розпорядженням майном, проте демонтаж має здійснюватися з підстав передбачених нормативним актом, яким врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням споруд, який у визначених випадках передбачає повернення майна.
«Щодо ускладнення чи унеможливлена ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів, суд звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе виникнення додаткових витрат та інше.
Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі».
За такого правового регулювання та висновків Верховного Суду, суд у цій справі не знаходить правових підстав відступати від вже сформованих Верховним Судом у подібних до спірних правовідносинах висновків.
У пункті 44 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.
Підпунктом 7 пункту «а» та пунктом 13 частини першої статті 30 цього Закону визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо організації благоустрою населених пунктів.
За приписами пункту 7 частини першої статті 30 цього Закону до повноважень виконавчого комітету міської ради належить організація благоустрою населеного пункту.
Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних міських рад належить, зокрема забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, суд вважає, що захід забезпечення, про який просить позивач у своїй заяві, може призвести до непропорційного обмеження судом дискреційних повноважень органів місцевого самоврядування, наданих їм відповідно до закону.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.10.2022 у справі №160/240/19.
Саме лише твердження представника позивача з приводу ускладнення в майбутньому виконання рішення суду не може бути визнане судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спірних правовідносинах, оскільки є його суб`єктивним судженням, без підтвердження існуючої очевидної небезпеки заподіяння шкоди позивачу.
Вказана правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 14.03.2024 у справі №540/7262/21.
Окрім того, наявність ознак правомірності рішення відповідача, що є предметом оскарження у цій справі, може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.
Посилання особи на можливе порушення її прав в майбутньому, не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову за викладених позивачем доводів та обставин цієї справи.
Суд зазначає, що заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову не містить посилання на беззаперечні мотиви,та докази, з яких заявник вважає, що захист його прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також не вказав, у чому полягає значимість таких зусиль і наскільки значні витрати будуть заявником при цьому понесені.
Таким чином, під час розгляду заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову суд не виявив існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам заявника до прийняття у справі судового рішення, або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докласти значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь заявника.
З урахуванням зазначеного, беручи до уваги відсутність обставин крайньої необхідності та підстав, з якими наведені вище норми КАС України пов`язують можливість забезпечення позову, суд не вбачає підстав для забезпечення позову.
З огляду на зазначене вище суд зробив висновок, що відсутні передбачені ч.1 ст.150 КАС України обставини для вжиття заходів забезпечення позову, тому подана заява є такою, що не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 150-154, 241-243, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук