Справа № 420/17259/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/17259/24

Категорія:106000000 Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:30.12.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 про:

- визнати протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо неприйняття у встановлений законом строк рішення за результатами розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами від 02 лютого 2024 року та від 09 квітня 2024 року на підставі Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон №2232-ХІІ) в редакції Закону №2122-ІХ від 15 березня 2022 року за ст. 26, ч.4, п.2, пп."Г";

- зобов`язати уповноважену особу в/ч НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами від 02 лютого 2024 року та від 09 квітня 2024 року на підставі Закону №2232-ХІІ в редакції Закону №2122-ІХ від 15 березня 2022 року за ст. 26, ч.4, п.2, пп."Г".

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він призваний 25 травня 2023 року за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_1 в ЗСУ на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року до в/ч НОМЕР_1 , згодом наказом від 01 липня 2023 року №187 переведений до в/ч НОМЕР_1 , де на теперішній час проходить військову службу. 02 лютого 2024 року звертався з рапортом до керівництва в/ч НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, який не розглянуто керівництвом та аргументованої відповіді щодо розгляду даного рапорту від 02 лютого 2024 року не надіслано. 20 лютого 2024 року він отримав поранення, був госпіталізований та проходив лікування стаціонарне в хірургічному відділенні КНП "Оржицька лікарня" з 27 лютого 2024 року по 15 березня 2024, після чого був направлений на військово-лікарську комісію, під час якої встановлено, що поранення було пов`язано із захистом Батьківщини із наданням відпустки на лікування на 30 днів строком до 14 квітня 2024, яку відбув та 15 квітня 2024 року прибув на військову службу. З огляду на той факт, що рапорт від 02 лютого 2024 року не розглянуто, позивач після прибуття з лікування 16 квітня 2024 року знову подав рапорт, написаний власноручно 09 квітня 2024 року, але в подальшому рапорти надруковано з датою "__.04.2024", отримав довідку-розрахунок №184 від 22 квітня 2024 року та обхідний лист, очікуючи наказ про звільнення. Підставами, що слугували для подання рапортів на звільнення у позивача, стали сімейні обставини у необхідності здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Відповідно до пп."г", п.2, ч.4, ст. 26 Закону №2232-ХІІ та Закону №2169, звільняються з військової служби військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період крім іншого - через такі сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, зокрема у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

На час подання рапорту від 02 лютого 2024 року та рапорту від 09 квітня 2024 року позивач підпадав під дію Закону №2232-ХІІ абз.7 пп."г" п.1 ч.4 ст. 26 в редакції Закону №2122-IX від 15 березня 2022 року за ст. 26, ч.4 п.2, пп."Г", а також Закону України №2169 Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян щодо звільнення з військової служби через конкретні сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою дідом ОСОБА_2 , який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, так як інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд за дідом - немає.

Проте, в/ч НОМЕР_1 рапорти позивача від 02 лютого 2024 року та 09 квітня 2024 року не розглянуто у встановлений строк, а лише після звернення до Міністра Оборони з адвокатським запитом надана відповідь, датована 20 травня 2024 року, яка отримана 31 травня 2024 року про те, що діє новий закон.

Вказану бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, що і стало підставою звернення до суду.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що в/ч НОМЕР_1 не обліковувалися рапорти позивача від 02 лютого 2024 року та від 09 квітня 2024 року про звільнення з військової служби. Окрім того, до суду не надано жодного доказу, який би підтверджував факт подачі своєму безпосередньому командирові рапортів від 02 лютого 2024 року та від 09 квітня 2024 року, або факт спроби надсилання їх засобами поштового зв`язку на адресу в/ч НОМЕР_1 , або залишення скарги, стосовно неприйняття даних рапортів безпосереднім командиром. Втім, безпосереднім командиром позивача не було відмовлено в вирішенні питання. В/ч НОМЕР_1 була надана відповідь на заяву позивача за вих.№0666/35/3658 від 20 травня 2024 року.

Згідно Закону №2232-ХІІ, в редакції від 18 травня 2024, вступили в силу нові зміни до ст.26 "Звільнення з військової служби". В зв`язку з цим діють вже нові умови звільнення через сімейні обставини і підпункт, на який посилається позивач в адміністративному позові, не відповідає чинному законодавству.

Крім того, ОСОБА_3 проживає разом із дідусем позивача, вона нарівні із позивачем може повноцінно здійснювати догляд за хворим ОСОБА_2 .

З огляду на викладене відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволений.

Визнана протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо неприйняття у встановлений законом строк рішення за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 рапортів про звільнення з військової служби від 02 лютого 2024 року та від 09 квітня 2024 року на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ в редакції Закону України №2122-ІХ від 15 березня 2022 року.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 02 лютого 2024 року та від 09 квітня 2024 року на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ в редакції Закону України №2122-ІХ від 15 березня 2022 року та прийняти за результатами їх розгляду рішення, з врахуванням висновків суду.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також що у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- апелянт посилається на ненадання судом першої інстанції оцінки доводам військової частини, викладеним у відзиві на позов;

- апелянт зазначає, що суду не надано жодного доказу, який би підтверджував факт подачі своєму безпосередньому командирові рапортів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

02 лютого 2024 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.

09 квітня 2024 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що вказані рапорти в/ч НОМЕР_1 не обліковувалися та не підтверджено факт подачі рапортів від 02 лютого 2024 року та 09 квітня 2024 року безпосередньому командиру.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо неприйняття у встановлений строк рішення за результатами розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 02 лютого 2024 року та від 09 квітня 2024 року на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ в редакції Закону України №2122-ІХ від 15 березня 2022 року.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст.ст. 1, 2, 24, 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", п.п. 6, 7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом №2232-ХІІ.

За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною 6 ст. 2 Закону №2232-XII визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232-XII).

У свою чергу, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Як вбачається з матеріалів справи 02 лютого 2024 року та 09 квітня 2024 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортами, у яких просив звільнити його з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.

Відповідно до пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Отже, необхідною умовою для звільнення із служби під час воєнного стану на підставі вищевказаних обставин є наявність особи, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Лише за наявності відповідних обставин та вказаних умов особа може бути звільнена через вказані сімейні обставини на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII - у зв`язку наявністю особи, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Відповідно до п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07 квітня 2017 року №124 (далі - Інструкція) рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Згідно з приписами п. 3.1 Інструкції документообіг у військовій частині (установі), їх підрозділах це проходження документів із моменту їх створення або одержання до завершення виконання або відправлення.

Приймання та первинне опрацювання документів, після їх доставки до військової частини (установи) здійснюється з використанням засобів поштового зв`язку і технічних засобів зв`язку з використанням системи електронної взаємодії органів виконавчої влади, а також кур`єрською та фельд`єгерською службою (нарочним).

Поштою та через кур`єрську службу (нарочним) доставляються письмова кореспонденція, поштові картки, бандеролі, дрібні пакети, а також періодичні друковані видання.

Фельд`єгерською службою доставляється спеціальна кореспонденція.

Каналами технічних засобів зв`язку доставляються: телеграми, факсограми, телефонограми, електронні документи із застосуванням електронного цифрового підпису та документи в електронній формі без електронного цифрового підпису (у сканованій формі) (п.3.7 Інструкції).

Пунктом 3.9.1 Інструкції передбачено, що реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, який підтверджує факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації.

Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення.

Як правильно встановив суд першої інстанції та підтвердила колегія суддів, 02 лютого 2024 року та 09 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, однак, вказані рапорти не були зареєстровані в/ч НОМЕР_1 .

Стосовно наведеної обставини колегія суддів зазначає таке.

Згідно з приписами п. 3.9.1 Інструкції подавати на розгляд командиру (керівнику) незареєстровані документи забороняється.

Таким чином, з вищевикладеного слідує, що незареєстровані рапорти позивача не були подані на розгляд командиру та відповідно не були й розглянуті, а відтак відповідачем рішення за результатами вказаних рапортів не приймалося.

Положенням про проходження громадянами України військової служби в ЗСУ та Законом №2232-ХІІ строки розгляду рапорту про звільнення військовослужбовця не передбачені та є певна прогалина в законодавстві.

Згідно з п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів з моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Отже, строк розгляду рапорту визначений Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України та становить 30 днів з моменту реєстрації документа.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо можливості застосування цих строків для розгляду рапорту про звільнення.

Таким чином, колегія суддів, як і суд першої інстанції дійшли висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо неприйняття у встановлений строк рішення за результатами розгляду рапортів позивача про звільнення з військової служби від 02 лютого 2024 року та від 09 квітня 2024 року на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ в редакції Закону України №2122-ІХ від 15 березня 2022 року.

Посилання апелянта на те, що дружина позивача нарівні з позивачем може здійснювати догляд за хворим дідусем, є необґрунтованим та не заслуховує на увагу, оскільки рапорти про звільнення позивача з військової служби взагалі не розглядалися, а відтак не давалася оцінка вказаним рапортам.

Щодо належного способу захисту прав позивача суд зазначає наступне.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо звільнення позивача з військової служби є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути рапорти ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 02 лютого 2024 року та від 09 квітня 2024 року на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ в редакції Закону України №2122-ІХ від 15 березня 2022 року та прийняти за результатами їх розгляду рішення, з врахуванням висновків суду.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.