Справа № 320/16322/24
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2025-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Єгорової Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, пов`язану з непоновленням позивача в Генеральній прокуратурі України, де він працював до виїзду за кордон, на посаді прокурора, рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку він займав до звільнення;

- поновити позивача в Генеральній прокуратурі України, де він працював до виїзду за кордон, на посаді прокурора, рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку він займав до звільнення, з 20 квітня 2023 року;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 квітня 2023 року до дати винесення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що передбачена ст. 37 Закону України «Про дипломатичну службу» гарантія має бути реалізована та його має бути поновлені на відповідній посаді, яку він займав до звільнення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, пов`язану з непоновленням позивача в Генеральній прокуратурі України, де він працював до виїзду за кордон, на посаді прокурора, рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку він займав до звільнення;

- поновлено позивача в Генеральній прокуратурі України, де він працював до виїзду за кордон, на посаді прокурора, рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку він займав до звільнення, з 20 квітня 2023 року;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 20 квітня 2023 року по 06 серпня 2024 року у розмірі 667257,09 грн, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів;

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді прокурора, рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку він займав до звільнення, з 20 квітня 2023 року та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, що складає суму у розмірі 43302,82 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що Закон України «Про прокуратуру» не визначає особливостей призначення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора (Генеральній прокуратурі України) іншого з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження в органах прокуратури, де він працював до виїзду за кордон та призначення на посаду рівнозначну тій, яку він займав до звільнення. З огляду на приписи частини другої статті 19 Конституції України та вимоги Закону України «Про прокуратуру» визначені законодавством про дипломатичну службу гарантії не можуть бути застосовані до прокурорів. Поновлення на публічній службі згідно з вимогами статті 235 КЗпП України та статей 5,19 КАС України здійснюється на підставі рішення суду, про що позивачу було повідомлено Офісом Генерального прокурора листом від 08.09.2023 (№ 07/1/1- 74895) за результатами розгляду його звернень від 20.04.2023 та 18.08.2023. Крім того, Кодекс Законів про працю України не визначає гарантій збереження за працівником робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби. Закон України «Про дипломатичну службу» також не містить аналогічних гарантій збереження робочого місця іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 28.07.2008 по 20.02.2014 та з 12.05.2014 позивач працював в органах прокуратури, а з 21.06.2019 - на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

25.06.2019 позивач подав до Генерального прокурора України заяву, у якій керуючись вимогами статті 38 Кодексу законів про працю України, частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», пункту 7 частини першої статті 51 та статті 58 Закону України «Про прокуратуру», та у зв`язку з виїздом за кордон за місцем довготермінового відрядження дружини (працівника дипломатичної служби), просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням з 04.07.2019.

Керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру» 02.07.2019 Генеральним прокурором України прийнято наказ № 537ц, яким позивача звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункту 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру») з 04.07.2019.

Відповідно до довідки Посольства України в Королівстві Нідерланди від 05.05.2021 № 61219/19-500-89/6 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловік працівника дипломатичної служби - радника Посольства України в Королівстві Нідерланди (прокурора зі зв`язку для Європейської організації з питань юстиції) Красноборової Н.П., з 08.07.2019 перебуває на тимчасовому консульському обліку у Посольстві України в Королівстві Нідерланди. 05.05.2021 від позивача надійшла заява про зняття його з тимчасового консульського обліку з 04.07.2021 у зв`язку з закінченням його перебування (відрядження) за кордоном на підставі статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу» та повернення до України.

У зв`язку з закінченням свого перебування (відрядження) за кордоном та поверненням до України, керуючись положеннями частини третьої статті 16 Закону України «Про прокуратуру» та частини третьої статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», 05.05.2021 позивач звернувся до Офісу Генерального прокурора з заявою про призначення його з 05.07.2021 на будь-яку вакантну посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора (Генеральній прокуратурі України), рівнозначну тій, яку він займав до звільнення з цього державного органу. Також у вказаній заяві позивач зазначив про підтвердження наміру пройти атестацію у разі необхідності.

Листом від 04.06.2021 № 07-1045-21 Офіс Генерального прокурора повідомив позивача про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення заяви про призначення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора.

Відмову відповідач обґрунтував тим, що Законом України «Про прокуратуру» не передбачено будь-яких особливостей щодо порядку призначення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратурах осіб, на яких поширюються гарантії, передбачені іншими законодавчими актами України, у тому числі Законом України «Про дипломатичну службу». Зважаючи на імперативні приписи Конституції України та Закону України «Про прокуратуру», відповідач вважає, що визначені законодавством про дипломатичну службу гарантії не можуть бути застосовані до прокурорів. Крім того, відповідач звернув увагу, що позивач не надав документів, які б підтверджували фактичне перебування останнього за місцем відрядження дружини.

Не погоджуючись з відмовою у поновленні на посаді, позивач звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року у справі №640/18765/21 позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність відповідача та поновлено позивача в Офісі Генерального прокурора органі прокуратури, де він працював до виїзду за кордон, на посаді рівнозначній посаді прокурора відділу, яку він займав до звільнення; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 липня по 25 жовтня 2021 року. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

За висновком суду першої інстанції на позивача, як іншого з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, розповсюджуються гарантії, визначені частиною третьою статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу». Відтак належним способом захисту порушеного права останнього визначив поновлення в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу, рівнозначній тій, яку позивач займав до звільнення з Генеральної прокуратури України.

З огляду на те, що у матеріалах справи відсутня довідка про заробітну плату прокурора (рівнозначна тій посаді, на яку поновлено) суд першої інстанції зазначив, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 липня (звернення позивача з заявою про призначення на посаду) по 25 жовтня 2021 року (постановлення рішення у справі).

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 27 січня 2022 року у справі №640/18765/21 рішення суду першої інстанції змінив у частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши суму 153 528,18 грн. У інших частинах рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору в цілому погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача для забезпечення визначених Законом України «Про дипломатичну службу» гарантій. Зокрема зазначив, що здійснення перейменування однієї із складових системи прокуратури, зокрема, Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора, свідчить про відсутність ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду та вказує на допущення відповідачем протиправної бездіяльності у зв`язку з непризначенням позивача на посаду (рівнозначну тій, яку він займав до звільнення) в новостворений орган прокуратури.

Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі №640/18765/21 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року у справі № 640/18765/21 скасовно, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог позивача до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд в постанові зазначив, що Відповідно до пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах (зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту), можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Отже, згідно положень Закону № 113-IX прокурори (слідчі органів прокуратури) можуть бути переведені в Офіс Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Вказані у Законі № 113-IX підстави зайняття посади прокурора чітко врегульовані на законодавчому рівні та не містять винятків.

З урахуванням наведених вище норм Верховний Суд констатував, що відсутні правові підстави для поновлення (призначення) позивача на посаді прокурора безпосередньо в Офіс Генерального прокурора без успішного проходження ним законодавчо визначеної процедури атестації визначеної Законом № 113-IX.

20 квітня 2023 року, керуючись висновками про застосування норм права, викладеними у пунктах 38-43 постанови Верховного Суду від 22 лютого 2023 року, позивач звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою про поновлення його в Генеральній прокуратурі України (ідентифікаційний код 00034051), де він працював до виїзду за кордон, на посаді прокурора, рівнозначній посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, яку позивач займав до звільнення.

04 червня 2021 року Офісом Генерального прокурора надано відповідь на звернення позивача за №07-1045-21, в якій повідомлено, що спеціальним законом, який регламентує підстави і порядок добору кадрів до органів прокуратури є Закон України «Про прокуратуру» (далі - Закон). Згідно з частиною третьою статті 16 Закону прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом. У той же час Законом не передачено будь-яких особливостей щодо порядку призначення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратурах осіб, на яких поширюються гарантії, передбачені іншими законодавчими актами України, у тому числі Законом України «Про дипломатичну службу».

Зважаючи на вищевказані імперативні приписи Конституції України та Закону визначені законодавством про дипломатичну службу в листі вказано, що гарантії не можуть бути застосовані до прокурорів.

Крім того, Законом України «Про дипломатичну службу» передбачено, що гарантії щодо працевлаштування поширюються на іншого з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби. Однак документів, які б підтверджували фактичне перебування за місцем відрядження дружини позивачем не надано.

З огляду на викладене в листі повідомлено, що наразі відсутні обґрунтовані підстави для задоволення заяви про призначення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора. Разом з тим повідомлено, що відповідно до пункту 20 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» позивач може на загальних умовах взяти участь у доборі на вакантні посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних, окружних та прирівняних до них прокуратурах у разі прийняття відповідного рішення.

Не погоджуючись з відмовою у поновлення позивача на посаді в Генеральній прокуратурі України, де він працював до виїзду за кордон, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги виходив з того, що гарантії, закріплені у частині третій статті 37 Закону України «Про дипломатичну службу», є підставою для призначення прокурора на посаду.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон №1697-VII).

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Частиною третьою статті 16 Закону №1697-VII передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

У свою чергу, у частині третій статті 37 Закону України від 07.06.2018 №2449-VIII «Про дипломатичну службу» (далі - Закон №2449-VIII) закріплено, що іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження надається посада в державних органах, на державних підприємствах, в установах, організаціях, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначна тій, яку він займав до звільнення.

З аналізу наведених положень вбачається, що на момент звернення позивача з заявою до відповідача про призначення його на будь-яку вакантну посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, підстави та порядок призначення на посаду прокурора могли визначатися не лише Законом № 1697-VІІ, а й іншими законами України, що не вимагає додаткового обов`язкового закріплення (дублювання) усіх відповідних гарантій та механізмів їх реалізації, передбачених цими законами, безпосередньо у тексті Закону №1697-VІІ.

З огляду на викладене, гарантії, закріплені у частині третій статті 37 Закону № 2449-VIII, є підставою для призначення прокурора на посаду.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи відповідача про те, що законодавство не містить механізму реалізації гарантій іншому з подружжя працівника дипломатичної служби, оскільки частина третя статті 37 Закону №2449-VIII не тільки закріплює його гарантії, а й встановлює чіткий механізм їх реалізації шляхом надання іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, посади в державних органах, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначній тій, яку він займав до звільнення.

Оскільки позивача було звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, позивач підлягає поновленню на відповідній посаді в Генеральній прокуратурі України з 20.04.2023 дати звернення із заявою.

Частиною другою статті 235 Кодексу про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку, та у разі відсутності необхідних документів для розрахунку, витребувати їх у відповідача.

В матеріалах справи міститься довідка Офісу Генерального прокурора від 08.11.2021 за №21-795-зп, згідно якої середньоденна заробітна плата позивача складає 1968,31 грн, середньомісячна заробітна плата складає 39366,20 грн.

Позивач звернувся із заявою про поновлення на посаді в Генеральній прокуратурі 20.04.2023, отже суд розраховує середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.04.2023 по дату ухвалення судом рішення, що складає 339 робочих днів.

Таким чином, стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.04.2023 по 06.08.2024 (день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на посаді) у розмірі 667 257,09 грн (1968,31 грн х 339 робочих днів), з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Суд першої інстанції вірно вказав на необхідності допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на відповідній посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, що складає суму у розмірі 43 302,82 грн.

Щодо доводів відповідача, що Указом Президента України від 04.07.2024 №412/2024 позивача призначено суддею Подільського районного суду міста Києва, колегія суддів зазначає наступне.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2024, стосується непоновлення позивача в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора, тобто правовідносин, що виникли задовго до його призначення суддею й жодним чином не пов`язані з його роботою в суді.

При цьому, до штату Подільського районного суду міста Києва позивача зараховано наказом голови цього суду від 21.08.2024 № 31/02-02 лише з 22.08.2024, тобто вже після ухвалення рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.08.2024. Таким чином, факт призначення позивача суддею не впливає й не міг вплинути на жодні обставини, які були досліджені судом першої інстанції у справі № 320/16322/24.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Н.М. Єгорова