Справа № 580/2358/25
Суддя: Валентина ЯНКІВСЬКА
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року справа № 580/2358/25
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Янківської В.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру МВС №7142 РЦС ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Умань), Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

05 березня 2025 року до Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру МВС №7142 РЦС ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Умань), в якому позивач просить:

1) визнати відмову Територіального сервісного центру МВС № 7142 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Умань) у обміні посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 року на нове без складання теоретичного і практичного іспитів протиправною.

2) зобов`язати Територіальний сервісний центр МВС № 7142 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Умань) провести обмін посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 на посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії встановленого зразка без складання теоретичного і практичного іспитів відповідно вимог пункту ЗО (абзац другий), пункту 32 (абзац перший, другий) Постанови КМУ від 08.05.1993 року № 340 Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, пункту 6 розділу X , пункту 7 розділу XI наказу МВС від 07.12.2009 № 5Г5 Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до Територіального сервісного центру МВС № 7142 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях (м. Умань), де документи для проведення обміну посвідчення без складання теоретичного і практичного іспитів прийняли, а згодом їх повернули, аргументуючи тим, що в Єдиному державному реєстрі МВС відсутні данні про закінчення курсів та отримання посвідчення в Україні. На підтвердження правомірності отримання посвідчення водія, позивач надав оригінали документів про закінчення курсів. Посадові особи Територіального сервісного центру МВС № 7142 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях (м. Умань) зазначили, що наявність цих документів не є доказом того, що він пройшов навчання та безаварійно й без порушень керував автомобільним транспортом на території Республіки Вірменії, а в подальшому і на території України, оскільки Республіка Вірменія, не є членом Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року, що є недостовірними даними. Крім того, листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Вінниця) № 31/31/06/К-1013-636-2024, його повідомили, що постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08 травня 1993 року (із змінами) затверджено положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (далі-Положення) відповідно до якого посвідчення водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком «SU» (СССР), видане в республіках колишнього PCP. Окрім того Положенням передбачено, що посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну. Обмін таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складання теоретичного та практичного іспитів». Позивач зазначає, що така відповідь носить чисто інформаційний характер, є формальною відпискою, а причин із-за яких відмовлено в заміні посвідчення водія, яке видано в колишній союзній республіці, не вказано. Таким чином, посадові особи Територіального сервісного центру МВС № 7142 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях (м. Умань) не розглянули його заяву про обмін посвідчення з доданими документами про обмін посвідчення водія без складання іспитів по суті, не дослідили та не надали оцінку всім обставинам, які мають значення для вирішення питання про обмін посвідчення водія.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представник Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях подав до суду до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на реалізацію наданих повноважень в сфері дорожнього руху Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 8 травня 1993 р. № 340 якою затверджено Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (далі Положення).

Особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами (абзац перший пункту 2 Положення).

Пунктом 25 Положення визначені випадки в яких можливо здійснити обмін посвідчення водія. Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком "SU" (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР (абзац другий пункту 30 Положення).

Наказом МВС від 07.12.2009 № 515 затверджено інструкцію про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія (далі Інструкція). Розділом Х Інструкції визначено порядок обміну посвідчення водія, виданого іноземною державою. Так, для обміну посвідчення водія необхідно надати до ТСЦ МВС документи, визначені підпунктами 1 - 4, 6 пункту 9 розділу I цієї Інструкції та документ, виданий компетентним органом іноземної держави, дипломатичним представництвом чи консульською установою іноземної держави в Україні (далі - компетентний орган іноземної держави), що підтверджує факт видачі такого посвідчення водія та відсутність відомостей про позбавлення права на керування транспортними засобами або тимчасове обмеження в цьому праві.

З аналізу фактичних обставин справи вбачається, що Позивачеві на його звернення до ТСЦ МВС для обміну посвідчення водія було надано вичерпні відповіді щодо порядку отримання відповідної адміністративної послуги, однак наявні у матеріалах справи листи Відповідача жодним чином не свідчать про відмову йому в обміні посвідчення водія, а лише є роз`ясненням порядку отримання відповідної адміністративної послуги.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Севастополь Кримської області. Проживав та навчався на території Української РСР.

Після закінчення вищого навчального закладу у 1978 році, був направлений для проходження військової служби в Закавказький військовий округ.

В 1989 році був переведений для проходження військової служби в Київському військовому окрузі (навчання у військовій академії).

На даний час проживає в місті Умань Черкаської області.

Під нас проходження, військової служби на офіцерських, посадах в лавах. Збройних Сил СРСР, у місті Артік на території сучасної Республіки Вірменії позивач навчався в Артікському СТК (ДТСААФ).

Після закінчення навчання отримав посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане ДАІ МВСУВС Вірменської PCP 22.11.1979 категорії «В» з розпізнавальним знаком «SU» (СРСР).

В лютому 2024 року позивач вирішив замінити посвідчення водія у зв`язку з тим, що була необхідність виїжджати за кордон.

Позивач звернувся до Територіального сервісного центру МВС № 7142 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях (м. Умань), де документи для проведення обміну посвідчення без складання теоретичного і практичного іспитів прийняли, а згодом їх повернули, аргументуючи тим, що в Єдиному державному реєстрі МВС відсутні дані про закінчення курсів та отримання посвідчення в Україні.

В подальшому позивач звернувся до начальника ГСП МВС в Черкаській області, який переадресував звернення позивача до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Вінниця).

Листом № 31/31- К107 від 26.03.2024 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Вінниця) повідомив позивача про порядок обміну посвідчення водія, виданого іноземною державою, де вказали перелік документів, які необхідні для заміни посвідчення, посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуск громадян до керування транспортними засобами» (далі-Постанова № 340).

Листом № 31/31/06/К-1013-636-2024 від 25.06.2024 позивачу роз`яснили, що постановою Кабінету Міністрів України М 340 від 08 травня 1993 року (із змінами) затверджено положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (далі-Положення) відповідно до якого посвідчення водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком «SU» (СССР), видане в республіках колишнього PCP. Окрім того Положенням передбачено, що посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну. Обмін таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складання теоретичного та практичного іспитів».

Вирішуючи спір по суті суд зазначає таке.

Відповідно до приписів статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища, визначає Закон України від 30 червня 1993 року № 3353-XII "Про дорожній рух" (з наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до приписів статті 15 Закону України "Про дорожній рух", кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії.

Особа, яка бажає отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії чи типу, зобов`язана пройти медичний огляд, підготовку або перепідготовку відповідно до типової навчальної програми, успішно скласти теоретичний і практичний іспити. Порядок підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів визначається Кабінетом Міністрів України.

Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

08 листопада 1968 року у Відні була прийнята Конвенція про дорожній рух, яка була ратифікована Союзом РСР 12 липня 1974 року. Після проголошення незалежності України, 12 вересня 1991 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України "Про правонаступництво України". Відповідно до статей 6 та 7 цього Закону, Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України. Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Таким чином, Україна підтвердила свої зобов`язання за Віденською Конвенцією про дорожній рух, яка ратифікована Союзом РСР та є обов`язковою для виконання Україною на її території.

Відповідно до підпункту "b" пункту 2 статті 41 Конвенції про дорожній рух, (в редакції, яка діяла на момент видачі позивачу посвідчення водія) «…договірні сторони визнаватимуть будь-яке національне посвідчення водія, яке відповідає приписам Додатка 6 до цієї Конвенції…».

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно матеріалів справи, судом встановлено, що під нас проходження, військової служби на офіцерських, посадах в лавах. Збройних Сил СРСР, у місті Артік на території сучасної Республіки Вірменії позивач навчався в Артікському СТК (ДТСААФ).

Після закінчення навчання отримав посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане ДАІ МВСУВС Вірменської PCP 22.11.1979 категорії «В» з розпізнавальним знаком «SU» (СРСР).

Підстави та порядок видачі посвідчення водія регулює постанова Кабінету Міністрів України №340 від 08 травня 1993 року "Про затвердження положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами" (далі - Порядок №340).

Так, відповідно до пункту 1 Порядку №340 таке є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Пунктом 2 Порядку №340 встановлено, що особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

За приписами пункту 3 Порядку № 340 встановлено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт; А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше; В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів; В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми; С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів); С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів); D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16; D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16; ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D, яким водій має право керувати, але який не належить до зазначених категорій составів транспортних засобів; Т - трамваї та тролейбуси.

Відповідно до пункту 9 Порядку №340 право на керування транспортними засобами категорій ВЕ, С1Е, СЕ, D1E і DE надається особам, які мають посвідчення водія категорії В, С1, С, D1 і D відповідно або кількох з них та навички керування транспортними засобами категорії В, С1, С, D1, D відповідно більше одного року протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали в територіальному сервісному центрі МВС практичний іспит з навичок керування составом транспортних засобів.

Право на керування транспортними засобами категорії D1 надається особам, які мають посвідчення водія категорії В, С1, С або кількох з них та навички керування транспортними засобами відповідної категорії більше трьох років протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали теоретичний і практичний іспити на право керування транспортними засобами категорії D1.

Право на керування транспортними засобами категорії D надається особам, які мають посвідчення водія категорій В, С1, С, D1 або кількох з них, та навички керування транспортними засобами відповідної категорії більше трьох років протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали теоретичний і практичний іспити на право керування транспортними засобами категорії D.

До періоду часу, зазначеного в абзацах першому - третьому цього пункту, не враховується час, протягом якого особа позбавлена права на керування транспортними засобами.

Керування транспортним засобом підтверджується:

для осіб, що працюють водіями, - належним чином завіреною копією наказу (розпорядження) про призначення особи на посаду або трудового договору (контракту) або витягом з трудової книжки та довідкою з місця роботи із зазначенням дати закріплення за особою транспортного засобу, його марки, моделі і номерного знаку. Витяг з трудової книжки або довідка з місця роботи засвідчується підписом посадової особи підприємства. У разі ліквідації підприємства витяг з трудової книжки засвідчується в установленому порядку;

для осіб, які керують власним транспортним засобом, - реєстраційними документами на такий транспортний засіб;

для осіб, які керують транспортними засобами, що не є їх власністю, - реєстраційними документами на такий транспортний засіб та документами, що надають право на користування ним, засвідченими в установленому порядку (довіреність або договори, угоди).

За змістом пункту 16 Порядку №340 посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС.

Документами, що засвідчують підготовку і перепідготовку водіїв транспортних засобів, є: свідоцтво встановленої форми згідно з додатком, що вноситься закладом в електронному вигляді до Єдиного державного реєстру МВС; документи про професійну (професійно-технічну) освіту державного зразка за професією водія автотранспортних засобів відповідної категорії (диплом кваліфікованого робітника, свідоцтво про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації), видані закладом, що має ліцензію на про провадження освітньої діяльності у сфері професійної (професійно-технічної) освіти.

Відповідно до пункту 23 постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340 "Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами", особам, які склали теоретичний і практичний екзамени, реєстраційно-екзаменаційними підрозділами Державтоінспекції видаються посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії. Посвідчення водія, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 р. № 586 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху", може бути обміняне на нове згідно з пунктом 25 вказаного Положення. При цьому в новому посвідченні водія зазначаються категорії: А1, А - відповідає категорії А; В1, В - відповідає категорії В; С1, С - відповідає категорії С; D1, D - відповідає категорії D; BЕ - відповідає категоріям В і Е; C1E, СЕ - відповідає категоріям C і Е; D1E, DЕ - відповідає категоріям D і Е; Т - відповідає категорії Трамвай, Тролейбус.

Згідно із пунктом 30 Положення №340, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком "SU" (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР.

Зазначені особи під час керування транспортними засобами можуть мати українське посвідчення водія, видане в установленому цим Положенням порядку.

Відповідно до пункту 27 цього Положення №340 обмін посвідчення водія, у тому числі виданого вперше, не придатного для користування (зіпсованого, записи в якому не читаються тощо), проводиться згідно з пунктом 25 цього Положення. Абзац перший пункту 27 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 885 від 10.11.2017.

Обмін посвідчення водія згідно з пунктом 25 цього Положення проводиться: у разі непридатності його для подальшого користування (зіпсоване, записи не читаються тощо); у разі зміни персональних даних власника (прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), стать); за бажанням власника (з метою уточнення персональних даних латинськими літерами, зміни відцифрованого образу обличчя особи, вилучення відмітки щодо права на керування транспортними засобами лише з автоматичною коробкою передач тощо).

Посвідчення водія, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 року № 586-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху", може бути обміняне на нове згідно з пунктом 25 цього Положення. При цьому, в новому посвідченні водія зазначаються категорії: А1, А - відповідає категорії А; В1, В - відповідає категорії В.

Зокрема, зазначене положення не містить норми, яка зобов`язує водія замінювати посвідчення водія на новий зразок.

При цьому, наявне у матеріалах справи посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 не має терміну дії, є чинним та надає позивачу право керування транспортними засобами відповідної категорії.

Відповідно до пункту 28 постанови № 340 обмін посвідчення водія, у тому числі виданого вперше, проводиться без складення іспитів, крім випадків, передбачених пунктом 251 цього Положення. Під час обміну посвідчення водія працівник територіального сервісного центру МВС перевіряє відомості про особу, яка подає документи, за Єдиним державним реєстром МВС, Єдиним державним демографічним реєстром, відповідними базами даних та державними реєстрами щодо осіб, які перебувають в розшуку, а також осіб, позбавлених права на керування транспортними засобами або тимчасово обмежених у цьому праві.

Обмін посвідчення водія, у тому числі виданого вперше, проводиться незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування особи згідно з пунктом 25 цього Положення за умови подання: паспорта громадянина України або документа, що посвідчує особу та підтверджує її громадянство або спеціальний статус; копії довідки про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі його відсутності у відповідних базах даних МВС) або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті); посвідчення водія; медичної довідки встановленого зразка.

Пунктом 2.1 Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.12.2009 № 515, передбачено, що для отримання (обміну) посвідчень водія особи подають до ТСЦ МВС: паспорт громадянина України або документ, що посвідчує особу та підтверджує її громадянство або спеціальний статус; копію довідки про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі його відсутності у базах даних МВС) або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); свідоцтво про закінчення закладу (у разі отримання посвідчення водія вперше або відкриття в посвідченні водія вищої категорії); оригінал та ксерокопію документів про зміну особистих даних особи (у разі зміни особою П. І. Б., року народження, місця народження тощо); посвідчення водія (у разі наявності); документ, що підтверджує керування транспортним засобом (у разі потреби); медичну довідку встановленого зразка про придатність до керування транспортним засобом відповідної категорії; квитанції про сплату коштів за бланкову продукцію та послуги територіальних органів з надання сервісних послуг МВС.

Відповідно до абзацу 1 пункту 32 Постанови № 340 іноземні посвідчення водія, що відповідають вимогам міжнародної Конвенції про дорожній рух (1968 рік) дійсні на території України тільки у разі керування транспортними засобами при здійсненні туристичних поїздок, міжнародних перевезень вантажів, відряджень строком до одного року.

Суд зазначає, що позивач є громадянином України, який постійно проживає на території України, та понад тридцять років користується посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.11.1979, яке є чинним та не скасованим. Факт його отримання підтверджується відповідними первинними документами про проходження навчання та складення іспитів.

Відтак, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що посвідчення водія серії серії НОМЕР_1 від 22.11.1979, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 року № 586 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху", а тому може бути обміняне на нове, зокрема без складання іспитів.

Суд враховує, що під час розгляду заяви позивача про обмін посвідчення водія без складання іспитів відповідач не досліджував наявність або відсутність у позивача права на обмін та не надавав оцінку наданим документам, а послався на норми Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія.

Таким чином, відповідач не розглянув заяву позивача про обмін посвідчення водія без складання іспитів по суті, не дослідив та не надав оцінку всім обставинам, які мають значення для вирішення питання про обмін посвідчення водія, а отже відсутні підстави до зобов`язання відповідача провести обмін посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 на посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії встановленого зразка без складання теоретичного і практичного іспитів відповідно вимог пункту 30 (абзац другий), пункту 32 (абзац перший, другий) Постанови КМУ від 08.05.1993 року № 340 Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, пункту 6 розділу X , пункту 7 розділу XI наказу МВС від 07.12.2009 № 515 «Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія..

Так, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у його повноваження поза межами перевірки за названими критеріями.

Пунктом 10 частини 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод і інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод і інтересів.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В зв`язку із вищенаведеним, виходячи з досліджених у справі фактичних обставин, суд вважає, за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та визнати протиправною бездіяльність Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях щодо розгляду заяви про обмін посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії ААЧ від 22.11.1979 на посвідчення водія України по суті та зобов`язати повторно розглянути заяву позивача, з урахуванням висновків суду.

Решта доводів та аргументів учасників справи не впливають на результати вирішення спору по суті, не спростовують встановлених судом обставин у спірних правовідносинах та викладених висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Щодо здійснення розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про обмін посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 на посвідчення водія України по суті.

Зобов`язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про обмін посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 на посвідчення водія України, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у рішенні.

У задоволенні інших вимог позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 605 (шістсот пять) грн 60 коп.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Валентина ЯНКІВСЬКА