Справа № 380/16183/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/16183/24 пров. № А/857/27643/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної установи Центр пробації на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи Центр пробації про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Брильовський Р.М.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 26 вересня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи Центр пробації щодо ненарахування та невиплати їй середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по 09.08.2023 включно.

- стягнути з відповідача на користь позивачки середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по 09.08.2023 включно у сумі 73498,67 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 у справі №380/16183/24 вказаний позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України). Позивачка виключена із списків особового складу 09.02.2023, водночас лише 28.06.2024 на виконання рішення суду відповідач здійснив виплату грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020-01.01.2023.

Таким чином відповідач провів фактичний розрахунок із позивачкою щодо виплати спірних сум грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020-01.01.2023 поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

На дату звернення ОСОБА_1 із позовом (26.07.2024) спірні правовідносини щодо нарахування середньоденний заробіток за час невиплати спірного грошового забезпечення регулюються статтею 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, яка передбачає, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає стягненню, але не більш як за шість місяців.

Оскільки період затримки розрахунку при звільненні перевищує шість місяців, то відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні лише за шість місяців, тобто за 181 день.

Розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становив 22923 грн (11461,50 - за грудень 2022 рік та 11461,50 січень 2023 рік), що підтверджується довідкою про розмір грошового забезпечення, нарахованого позивачці. Кількість календарних днів служби позивачки за грудень 2022 року - січень 2023 року становить 62 дні. Отже, середньоденний заробіток позивачки становить 369,72 (22923 грн/62 календарний день). Відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період не більш як за 6 місяців становить 66919,32 грн (369,72 грн х 181 календарних днів).

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Державною установою Центр пробації, яка у своїй скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

На думку скаржника, судом невірно проведено розрахунок суми середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні. Звертає увагу, що при вирішенні даної справи суд повинен був враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вважає, що Державна установа Центр пробації в спірних правовідносинах діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, у задоволенні яких слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходила службу у Державній установі Центр пробації на посаді начальника Яворівського районного сектору філії Державної установи Центр пробації у Львівській області.

Наказом директора Державної установи Центр пробації №20/К від 09.01.2023 Про особовий склад підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника Яворівського районного сектору філії Державної установи Центр пробації у Львівській області, звільнено за пунктом 5 статті 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України та пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України Про Національну поліцію (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 09.02.2023.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2023 у справі №380/12405/23 зобов`язано Державну установу Центр пробації здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з січня 2020 року по лютий 2023 року грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2023 у справі №380/12405/23 відповідачем 28.06.2024 здійснено виплату на рахунок позивачки у розмірі 224250,58 грн.

Вважаючи, що станом на день звільнення зі служби з нею не було проведено повного розрахунку, ОСОБА_1 за захистом своїх прав звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно із частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачку звільнено зі служби 09.02.2023, а остаточний розрахунок проведено лише 28.06.2024.

Відтак, апеляційний суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо наявності у позивачки права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статей 116 та 117 КЗпП України.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки (виплату грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020-01.01.2023) за період з січня 2020 року по лютий 2023 року.

Аналізуючи положення статті 116 КЗпП України слідує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) провадиться в день звільнення. Крім того, в день виплати цих сум роботодавець повинен письмово повідомити працівника про них.

Водночас, стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, згідно з частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, Законом №2352-ІХ були внесені зміни у статтю 117 КЗпП України, які набрали чинності з 19.07.2022.

За приписами статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі з 10.02.2023 по 09.08.2023, що складає 181 календарних днів.

Розмір грошового забезпечення позивачки за два місяці перед звільненням становив 22923 грн (11461,50 - за грудень 2022 року та 11461,50 січень 2023 року).

Кількість календарних днів служби позивачки за грудень 2022 року - січень 2023 року становить 62 дні.

Отже, середньоденний заробіток позивачки становить 369,72 (22923 грн / 62 календарних дні).

Таким чином, як вірно обчислено судом першої інстанції, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.02.2023 по 09.08.2023 становить 66919,32 грн (розрахунок: 369,72 грн (середньоденна заробітна плата позивачки) х 181 (кількість днів затримки розрахунку).

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційних скаргах, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Державної установи Центр пробації залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у справі №380/16183/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк