Справа № 380/7161/25
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

25 квітня 2025 рокусправа № 380/7161/25
Суддя Львівського окружного адміністративного суду Москаль Р.М. перевірив матеріали позовної ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), від імені якої діє представник Мандрик Р.І., звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких додаткової винагороди виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 15.12.2022 по 07.03.2023, з 18.04.2023 по 18.05.2023, 24.10.2023 по 29.11.2023, з урахуванням фактично виплачених сум;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 15.12.2022 по 07.03.2023, з 18.04.2023 по 18.05.2023, 24.10.2023 по 29.11.2023, з урахуванням фактично виплачених сум.

Ухвалою від 16.04.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та залишив позовну заяву без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду із обґрунтуванням поважності причин пропуску цього строку, а також доказів на підтвердження існування таких обставин.

Свою відмову у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку суд мотивував тим, що:

- виплата додаткової грошової винагороди військовослужбовцям проводиться у поточному місяці за попередній місяць служби, тому датою виникнення спірних правовідносин за період із 15.12.2022 по 07.03.2023, з 18.04.2023 по 18.05.2023, з 24.10.2023 по 29.11.2023 щонайпізніше є грудень 2023 року. Відтак, тримісячний строк звернення до суду із вимогами щодо нарахування та виплату додаткової винагороди за спірні періоди сплив у березні 2024 року. Проте, до суду за захистом своїх прав позивач звернувся лише у березні 2025 року, майже через рік після того як повинен був дізнатися про порушення свого права на отримання додаткової винагороди збільшеної до 100000 грн;

- якщо враховувати, що позивач з якихось причин очікував на виплату йому додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 168, при звільненні, то відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2023 № 319 позивач звільнений зі служби та виключений зі всіх видів забезпечення з 16.12.2023 року. У цьому наказі зазначені всі виплати, право на які виникли у позивача за період проходження служби. Зі змісту наказу видно, що серед належних при звільненні виплат відсутня додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, за період із 15.12.2022 по 07.03.2023, з 18.04.2023 по 18.05.2023, з 24.10.2023 по 29.11.2023. А отже - розпочався перебіг строку звернення до суду з позовом щодо виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168. Відтак, тримісячний строк звернення до суду із вимогами щодо нарахування та виплату додаткової винагороди за спірні періоди сплив у березні 2024 року. Проте, до суду за захистом своїх прав позивач звернувся вперше у січні 2025 року, тобто майже через рік після того як повинен був дізнатися про порушення свого права на отримання додаткової винагороди збільшеної до 100000 грн.

- отже, вже з моменту ознайомлення із наказом про звільнення позивачу мало бути відомо, що відповідач не планує додатково нараховувати та виплачувати додаткову винагороду відповідно до Постанови № 168. Відтак, тримісячний строк звернення до суду із вимогами щодо нарахування та виплату додаткової винагороди за спірні періоди сплив у березні 2024 року. Оскільки про неправильне нарахування додаткової винагороди позивач мав дізнатися після отримання грошового забезпечення в наступному місяці, або щонайпізніше після ознайомлення із наказом про звільнення, тому позивач не був позбавлений права звернення до відповідача із вимогою нарахувати належні суми. Проте, вчиняти дії щодо захисту свого порушеного права позивач почав лише 28.11.2024 (дата звернення до відповідача із заявою), тобто через 8 місяців після граничного строку звернення до суду, а потім 11.02.2025 року (дата подання скарги на бездіяльність відповідача).

21.04.2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучив клопотання про поновлення процесуального строку звернення до суду. На обгрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду представник позивача навів такі аргументи:

- позивач не одержував письмове повідомлення про відмову у здійсненні нарахування додаткової грошової винагороди за безпосередню участь у бойових діях від військової частини НОМЕР_1 , тому представник вважає, що моментом, коли йому стало відомо про порушене право на отримання всіх належних виплат є дата отримання належної відповіді на заяву 09.12.2024. Вважає, що початком перебігу строку звернення до суду є дата отримання військовослужбовцем офіційної відмови, а не дата з якої військовослужбовець почав не отримувати додаткову винагороду.

- посилається на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 березня 2025 року у справі № 380/13595/24 відповідно до якої «в умовах воєнного стану, запровадженого у зв`язку із збройною агресією РФ, необґрунтоване формальне застосування строків може мати ознаки обмеження доступу до правосуддя. Військовослужбовці, які беруть безпосередню участь у бойових діях, стикаються з об`єктивними перешкодами, які можуть ускладнювати або унеможливлювати своєчасне звернення до суду. Отже, суди повинні оцінювати не лише формальні аспекти процесуальних строків, але й фактичні умови, у яких перебуває військовослужбовець…».

Вирішуючи питання про обґрунтованість доводів позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом та суд керується такими мотивами:

відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду у справах щодо проходження публічної служби встановлюється місячний строк. Частиною третьою статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

Проте, 19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Частини перша та друга статті 233 Кодексу законів про працю України викладені у наступній редакції:

- працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч.1);

- із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач оскаржує бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати додаткової винагороди за період: з 15.12.2022 по 07.03.2023, з 18.04.2023 по 18.05.2023 з 24.10.2023 по 29.11.2023.

Варто зауважити, що виплата додаткової грошової винагороди військовослужбовцям проводиться у місяць за попередній місяць служби. Таким чином, датою виникнення спірних правовідносин є: - за період з15.12.2022 по 07.03.2023 у квітні 2023 року (коли позивач мав отримати грошове забезпечення); - за період з 18.04.2023 по 18.05.2023 у червні 2023 року; - за період з 24.10.2023 по 29.11.2023 у грудні 2023 року.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до п.9-13 Розділу ХХХIV Порядку № 260 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: - командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; - керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин. Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки.

З аналізу наведених норм слідує, що виплата додаткової винагороди здійснюється за минулий місяць у поточному. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що перебіг строку звернення до суду у спірних правовідносинах починається з наступного дня після отримання військовослужбовцем грошового забезпечення у поточному місяці за минулий.

Відтак, строк звернення до суду із вимогами щодо нарахування та виплату додаткової винагороди за спірні періоди сплив у липні 2023 року, у вересні 2023 року та у березні 2024 року. Проте, до суду за захистом своїх прав позивач вперше звернувся лише у січні 2025 року, майже через десять місяців після того коли повинен був дізнатися про порушення свого права на отримання додаткової винагороди збільшеної до 100000 грн.

Щодо твердження позивача про те, що йому стало відомо про порушення свого справа на отримання додаткової винагороди збільшеної до 100000,00 грн після отримання відповіді військової частини НОМЕР_1 - 09.12.2024, необхідно зазначити таке.

Відповідно до довідок про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за період із 2022 по 2023 роки, позивачу починаючи з березня 2022 по грудень 2022 та з червня 2023 по жовтень 2023 включно щомісячно нараховувалася додаткова винагорода відповідно до Постанови № 168, в тому числі і збільшена до 100000 грн. Тому, аргументи представника позивача про те, що позивач не знав і не міг знати про не виплату йому додаткової винагороди, не отримав роз`яснення від командира про виплату чи не виплату та дізнався про порушення своїх прав лише з відповіді військової частини, не відповідають дійсності, оскільки отримання грошового забезпечення в поточному місяці за попередній місяць без врахування додаткової винагороди згідно Постанови № 168 є значно відчутним з огляду на її розмір. Тому позивач не був позбавлений права звернення до відповідача із вимогою нарахувати належні суми чи роз`яснити причини не нарахування. Проте, вчиняти дії щодо захисту його порушеного права позивач почав лише 28.11.2024 (дата звернення до відповідача із заявою), тобто через 8 місяців після граничного строку звернення до суду.

Відтак, суд не приймає посилання представника позивача на отримання відповіді військової частини НОМЕР_2 як на поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Щодо посилання представника позивача на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 березня 2025 року у справі № 380/13595/24 та на те, що справа стосується захисту прав військовослужбовця, суд зазначає таке:

суд враховує доводи представника позивача, про те, що позивач на момент виникнення спірних правовідносин проходив військову службу та наведену представником позивача правову позицію Верховного суду. Проте представник позивача жодних доказів перебування і виконання позивачем обов`язків військової служби у віддалених, у тому числі й небезпечних місцях, місцях активних бойових дій, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, участі військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях, або наявності інших обставин, пов`язаних з проходженням військової служби, які перешкоджали позивачу звернутися до суду у строк, визначений процесуальним законом, до позовної заяви не надав.

На думку суду, недостатньо лише послатися на проходження позивачем військової служби, а мають бути вказані фактичні обставини, які обмежили можливість своєчасного звернення до суду, з наданням відповідних доказів, яким суд має надати оцінку.

Оскільки жодних доказів існування обставин, які були б об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, представник позивача у заяві не навів, тому суд визнає зазначені представником позивача підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду неповажними та відмовляє у поновленні строку звернення до суду.

Щодо аргументів представника позивача про обмеження його у праві доступу до правосуддя суд зауважує, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого. Позивач самостійно позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, оскільки не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Отже, повідомлені представником позивача обставини не доводять поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Оскільки суд дійшов висновку, що повідомлені представником позивача в заяві про усунення недоліків позовної заяви обставини не доводять поважності причин пропуску строку звернення до суду, то у задоволенні цього клопотання слід відмовити, а позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 слід повернути з мотивів значного пропуску позивачем строку звернення до суду без поважних причин.

Керуючись ст.ст. 169, 241, 243, 248, 256, 294, 295 КАС України, суддя

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з мотивів, що наведені заяві про усунення недоліків позову від 21.04.2025.

Повернути позовну ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії (і додані до неї документи) особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Ухвала може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду у п`ятнадцятиденний строк з дати складання ухвали.

СуддяМоскаль Ростислав Миколайович