Справа № 580/11833/24
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року справа № 580/11833/24
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

28.11.2024 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (далі відповідач), в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення від 05.12.2022 №52 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 17.01.2008.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач була громадянкою російської федерації, однак 17.01.2008 отримала дозвіл № НОМЕР_1 на імміграцію в Україну, на підставі якого видана посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 21.02.2008, а згодом посвідка серії НОМЕР_3 від 17.06.2015, термін дії: безстроково.

20.05.2022 ОСОБА_1 набула громадянство України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України». 23.06.2022 позивачу надана довідка №188/22 про реєстрацію особи громадянином України. 27.07.2022 позивач отримала тимчасове посвідчення громадянина серії НОМЕР_4 , термін дії до 20.05.2024.

При цьому, 22.10.2024 ОСОБА_1 отримала рішення №52 від 05.12.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до якого ОСОБА_1 скасовано рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». Також скасована посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 17.06.2015.

Позивач стверджує, що скасування дозволу на імміграцію можливе лише за наявності визначених Законом №2491 підстав та на основі складеного обґрунтованого висновку із зазначенням таких підстав для скасування відповідного дозволу.

Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію, відповідач послався на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», тобто за наявності інших випадків, передбачених законами України.

Разом з цим, жодної норми іншого закону України, якою б конкретизувалася причина скасування дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено.

Відтак, рішення №52 від 05.12.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Крім того, спірне рішення неминуче призведе до негативних для позивачки наслідків, таких як обов`язок виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію, чи застосування до особи, яка не виїхала протягом установленого строку, процедури видворення в порядку, передбаченому Законом.

Позивач також звертає увагу, що має на території України родину, яка складається з чоловіка - ОСОБА_2 (громадянин України), сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто в ОСОБА_1 сформувалися чіткі та міцні зв`язку з державою Україна, і позивач не здійснювала жодних дій, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання.

Ухвалою суду від 03.12.2024 відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

14.02.2025 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що ВГІРФО УМВС України в Черкаській області на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону №2491-III позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну від 17.01.2008 № 10/3-4-1065. У зв`язку із цим позивач документована посвідкою серії НОМЕР_2 від 21.02.2008, яку у порядку обміну обміняла на посвідку серії НОМЕР_3 від 17.06.2015.

20.05.2022 Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області прийнято рішення про набуття позивачем громадянства України відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 2235-ІІІ.

27.07.2022 позивач документована тимчасовим посвідченням громадянина України серії НОМЕР_4 .

Згідно із абзацом 21 статті 1 Закону №2235-ІІІ тимчасове посвідчення громадянина України - документ, який посвідчує особу і підтверджує її належність до громадянства України.

В той же час, абзацами третім та п`ятим статті 1 Закону № 2491-III (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну) передбачено, що іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно із частиною 11 статті 8 Закону №2235-ІІІ (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну), датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

З наведеного слідує, що позивач з 23.06.2022 є громадянином України та в розумінні вимог Закону № 2235-ІІІ не є іноземцем.

Відтак, громадянину України не може бути надано дозвіл на імміграцію в Україну, оскільки це суперечитиме вимогам Закону №2491-ІІІ, а тому дозвіл на імміграцію в Україну від 17.01.2008 №10/3-4-1065 підлягає скасуванню.

Саме по собі скасування дозволу на імміграцію в Україну особі, яка набула громадянство України, носить формальний характер та покликаний привести у відповідність згідно із чинним законодавством документів особи, що підтверджують її правовий статус.

Разом із тим, оскільки позивач набула громадянство України та фактично не перебуває у статусі іноземця згідно із вимогами Закону №2235-ІІІ, жодних правових наслідків у вигляді порушення її прав та законних інтересів у зв`язку із прийняттям оскаржуваного рішення від 05.12.2022 №52 про скасування дозволу на імміграцію для позивача не наступає.

06.03.2025 позивач подала суду пояснення, в яких зазначено, що відповідач у відзиві визнає факт, що станом на 05.12.2022 Закон України «Про імміграцію» в статті 12 не містив таку підставу для скасування дозволу на імміграцію в Україну як набуття такою особою громадянства України.

Отже, станом на 05.12.2022 у відповідача були відсутні підстави посилатися на пункт 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», тобто посилатися на інші випадки, передбачені законами України, оскільки закони України таких випадків як скасування дозволу на імміграцію в Україну через видачу довідки про реєстрацію особи громадянином - не передбачали.

Натомість, спірне рішення №52 від 05.12.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 було прийнято за відсутності визначеної Законом України «Про імміграцію» підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, ст.21 Закону України «Про громадянство України» регламентовано, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

ОСОБА_1 повідомляє, що не припинила іноземне громадянство через запровадження воєнного стану та припинення дипломатичних відносин з російською федерацією.

Виїхати за кордон з метою реалізації обов`язку виходу з іноземного громадянства через посольства інших країн, які мають посольства російської федерації (Молдова, Болгарія, Польща) ОСОБА_1 не могла через відсутність діючого закордонного паспорту. Крайній закордонний паспорт ОСОБА_1 був наданий на період з 24.03.2015 по 24.03.2020. Після цього ОСОБА_1 не могла поновити його дію спочатку через запровадження карантину, потім через введення воєнного стану.

Тобто, на підставі ст.21 Закону України «Про громадянство України» у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 протягом двох років з 23.06.2022 не припинила іноземне громадянство, відповідач повинен був прийняти щодо неї рішення про скасування довідки про оформлення набуття громадянства.

Отже, фактично на даний час ОСОБА_1 не може рахуватися громадянином України, оскільки не виконала обов`язку щодо припинення попереднього громадянства.

Під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не взято до уваги принципу пропорційності, адже не враховано необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

17.01.2008 ВГІРФО УМВС України в Черкаській області позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну №10/3-4-1065 на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

21.02.2008 позивач документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

17.06.2015 позивачу видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 .

20.05.2022 управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області прийнято рішення про набуття позивачем громадянства України відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

23.06.2022 позивачу видана довідка №188/22 про реєстрацію особи громадянином України.

27.07.2022 позивачу видано тимчасове посвідчення громадянина серії НОМЕР_4 з терміном дії до 20.05.2024.

Рішенням управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 05.12.2022 №52 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», ОСОБА_1 скасовано рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, видане 17.01.2008 на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». Також скасована посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 17.06.2015 на підставі підп.1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.

У рішенні зазначено, що відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Не погоджуючись із рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернулась в суд з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд врахував таке.

Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі Закон №3773-VІ, у редакції станом на час прийняття спірного рішення).

Відповідно до статті 1 Закону №3773-VІ іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Законом України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-III (далі Закон №2491-III, у редакції станом на час прийняття спірного рішення) визначено умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

За визначеннями, наведеними у ст.1 Закону №2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 12 Закону №2491-III передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що дозвіл на імміграцію може скасований як з підстав, передбачених Законом України «Про імміграцію», так і в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п.21, 22, 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 (далі Порядок №1983, у редакції станом на час прийняття спірного рішення) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

З аналізу вказаних норм вбачається, що дозвіл на імміграцію може скасований як з підстав, передбачених Законом України «Про імміграцію», так і в інших випадках, передбачених законами України.

Разом з тим, чинними нормативно-правовими актами України з питань імміграції та громадянства не передбачено скасування дозволу на імміграцію з підстав видачі особі довідки про реєстрацію громадянином України.

Відтак, спірне рішення Управління ДМС України в Черкаській області від 05.12.2022 №52 про скасування позивачу дозволу на імміграцію з підстав, передбачених п.6 ч.1 ст.12 Закону №2491-III, без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №813/119/16, від 26.05.2020 у справі №815/6555/16, від 16.01.2019 у справі №808/9121/15, від 07.05.2020 у справі №420/6652/18, від 25.11.2020 у справі №810/916/16.

Суд також зазначає, що наведені вище у ст.12 Закону №2491-III підстави для скасування дозволу на імміграцію пов`язані з вчиненням особою порушень законодавства України або інших протиправних дій.

Водночас відповідачем не наведено жодних обґрунтувань та не надано доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України нею вчинені протиправні дії, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Також, в оскаржуваному рішенні від 05.12.2022 №52 про скасування позивачу дозволу на імміграцію зазначено, що відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

На переконання суду, вказане зобов`язання оскаржуваного рішення виїхати з України не узгоджується з підставою його прийняття набуття громадянства України.

Вказане є порушенням принципу правової визначеності, на обов`язковості дотримання якої неодноразово наголошував ЕСПЛ.

Крім того, правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначаються Законом України від 18 січня 2001 року №2235-III «Про громадянство України» (далі Закон №2235-III).

Так, відповідно до ч.1 ст.8 Закону №2235-ІІІ особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається:

особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства;

іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Згідно з абз.12 ч.1 ст.1 Закону №2235-ІІІ зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Як установлено судом, 20.05.2022 управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області прийнято рішення про набуття позивачем громадянства України відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

23.06.2022 позивачу видана довідка №188/22 про реєстрацію особи громадянином України з 20.05.2022.

Суд враховує, що на підставі ч.1 ст.21 Закону №2235-ІІІ рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Отже, передумовою застосування ч.1 ст.21 Закону №2235-ІІІ для прийняття рішення про скасування набуття громадянства України є невиконання іноземцем зобов`язання, взятого у зобов`язанні припинити іноземне громадянство протягом двох років з дня набуття громадянства України.

Суд встановив, що 27.07.2022 позивачу видано тимчасове посвідчення громадянина серії НОМЕР_4 з терміном дії до 20.05.2024.

При цьому, позивач стверджує, що до часу звернення в суд з цим позовом від іноземного громадянства не відмовилась через запровадження воєнного стану, припинення дипломатичних відносин з російською федерацією, а також неможливість виїзду в інші країни з метою реалізації обов`язку виходу з іноземного громадянства через консульства російської федерації у зв`язку із закінченням дії закордонного паспорту (№ НОМЕР_5 з терміном дії до 24.03.2020).

Доказів відмови позивача від іноземного громадянства не надав і відповідач під час розгляду справи.

Отже, на підставі ст.21 Закону України «Про громадянство України», позивач не може вважаться громадянином України, що також підтверджується терміном дії тимчасового посвідчення громадянина серії НОМЕР_4 до 20.05.2024.

Відтак, за наявності чинного рішення про скасування дозволу на імміграцію, станом на час вирішення спору, у позивача відсутні законні підстави перебування на території України.

При цьому, суд встановив, що позивач має дозвіл на постійне проживання в Україні з 2008 року. Зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_6 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 10.09.1988 укладено шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_6 .

Згідно зі свідоцтвом про народження від 19.05.1989 серії НОМЕР_7 , позивач є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження від 09.09.2011 серії НОМЕР_8 , позивач є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Місце народження дітей Черкаська обл., Черкаський р-н, с. Будище.

Згідно зданими трудової книжки серії НОМЕР_9 , позивач з 25.12.2009 до цього часу працює на території України.

Також, позивач має отримане в України посвідчення водія від 13.10.2017 серії НОМЕР_10 .

Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з ч.1 ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що порушене право на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень може призвести до негативних наслідків для позивача, а саме до видворення в порядку передбаченому Законом.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, позивач проживає на території України протягом тривалого часу, працює, має сім`ю.

Відповідачем не надано суду вироку суду або будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

З огляду на наведене, суд вважає, що спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Дотримуючись вказаних вимог, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 05.12.2022 №52 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, виданого 17.01.2008, та посвідки на постійне проживання від 17.06.2015 серії НОМЕР_11 .

2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (25015, м. Кропивницький, вул. Єгорова Олексія, буд.25-а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_12 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ