Справа № 826/6379/16
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 826/6379/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Вовченко О.А., суддів: Бездрабка О.І., Тарасишиної О.М.

секретаря судового засідання Іщенко С.О.,

за участю:

представника Міністерства розвитку громад та територій України Лов`як С.С. (згідно виписки)

представника Державної служби України з безпеки на транспорті Сусло Л.А. (згідно виписки)

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправними дій, скасування наказу №542-к від 29.03.2016 року, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, 21.04.2016 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України про визнання протиправними дій, скасування наказу №542-к від 29.03.2016 року, поновлення на роботі.

Ухвалою судді від 27.04.2016 року позовну заяву залишено без руху.

19.05.2016 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків разом із позовною заявою ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним дії, про скасування наказу №542-к від 29.03.2016 року, поновлення на роботі.

Ухвалою від 23.05.2016 року відкрито провадження у справі, визначено, що справа розглядається колегією у складі трьох суддів.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2016 року зупинено провадження у справі №826/6379/16.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 року №2825-IX Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Згідно із п. 1 «Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва», затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України 16 вересня 2024 року №399 цей Порядок розроблено на виконання вимог Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» та визначає порядок передачі нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративних судових справ іншим окружним адміністративним судам України.

У відповідності до п. 4 Порядку №399 на розгляд та вирішення судам підлягають передачі судові справи, які нерозглянуті ОАСК та передані до КОАС, але до набрання чинності Законом, не розподілені між суддями.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», Порядку №399 скеровано дану справу до Одеського окружного адміністративного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2025 року справу №826/6379/16 передано на розгляд головуючому судді (судді-доповідачу): Вовченко О.А.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 17.02.2025 року по справі №826/6379/16 визначено склад колегії, а саме: 1. Вовченко О.А. - головуючий суддя; 2.Тарасишина О.М.; 3. Бездрабко О.І.

Ухвалою від 17 лютого 2025 року прийнято до провадження адміністративну справу № 826/6379/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства інфраструктури України про визнання протиправними дій, скасування наказу №542-к від 29.03.2016 року, поновлення на роботі. Поновлено провадження по справі №826/6379/16. Розпочато розгляд справи №826/6379/16 спочатку та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом учасників процесу. Призначено підготовче судове засідання.

11 березня 2025 року судом проведено підготовче судове засідання. Замінено відповідача Міністерство інфраструктури України на належного відповідача Міністерства розвитку громад та територій України, розглянуті заяви та клопотання представників сторін.

Ухвалою суду від 11.03.2025 року закрито підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправними дій, скасування наказу №542-к від 29.03.2016 року, поновлення на роботі та призначено справу № 826/6379/16 до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог в адміністративному позові зазначено, що 29 березня 2016 року наказом №542-к позивача звільнено з посади директора Департаменту запобігання та протидії корупції Державної служби України з безпеки на транспорті згідно з п. 7-2 ст. 36 КЗпП України, з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади». Наказ виданий на підставі: копії довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», надісланої листом Міністерства інфраструктури України від 28.03.2016 року №2962/10/10-16; листа Служби безпеки України від 09.03.2016 р. №24/л-113204. Позивач вважає звільнення незаконним, дискримінаційним, таким, що порушує його права. Довідка про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», що була надіслана листом Міністерства інфраструктури України від 28.03.2016 року №2962/10/10-16 не містить всіх необхідних реквізитів офіційного документу, а саме відсутня дата її складання. Зі змісту довідки вбачається, що єдиною підставою для застосування заборон, щодо позивача зазначено лист Служби безпеки України від 09.03.2016 року № 24/л-113204. Висновки зазначені у листі є такими, що не відповідають діючому законодавству та повноваженням Служби безпеки України. Поняття «штатний працівник чи негласний агент КДБ» Законом «Про очищення влади» невизначено. Служба безпеки України не має повноважень з тлумачення або роз`яснення законів України тата не мала повноважень на свій розсуд керуватись роз`ясненнями Міністерства юстиції України №11.02.2/1674 від 02.09.2015 р. У листі Служби безпеки України, що став підставою для звільнення зазначено розпорядження Центрального управління СБУ від 222.09.2015 №348, яке підготовлено на підставі роз`яснення Міністерства юстиції України №11.02.2/1674 від 02.09.2015 р. Однак застосування роз`яснення Міністерства юстиції України від 02 вересня 2015 року № 11.0.2/1674 як єдиної підстави для віднесення військової служби позивача до посад штатного працівника КДБ є безпідставним, оскільки відповідно до Положення про Міністерства юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2013 р. №395/2011, Міністерства юстиції України не має повноважень на роз`яснення законів України. Також порушено порядок проведення перевірки відомостей особою, яка проводила перевірку, оскільки діючим Порядком №563 не передбачено можливість здійснення перевірки достовірності відомостей, зазначених у заяві, щодо незастосування до особи заборон передбачених ч. 3 ст. 1 Закону, на основі критеріїв, визначених п. 3 ч.4 ст. 3 Закону. Наказ про звільнення було видано з порушенням діючого законодавства оскільки на час проведення перевірки позивач працював на посаді помічника Міністра відділу аналітичного забезпечення роботи Міністра та Колегії Патронатної служби Міністра Міністерства інфраструктури України, а на час звільнення директором Департаменту запобігання та протидії корупції Державної служби України з безпеки на транспорті, фактично звільнення здійснено центральним органом Державної влади, який самостійно не проводив перевірку, як це передбачено Порядком № 563.

В матеріалах справи наявне заперечення представника Державної служби України з безпеки на транспорті (зареєстровано в суді 08.08.2016 Вх. 62220/16), де зазначено, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені. На час перебування ОСОБА_1 на посаді помічника міністра відділу аналітичного забезпечення роботи Міністра та Колегії Патронатної служби Міністра Міністерства інфраструктури України, 20.11.2015 за заявою ОСОБА_1 відповідальним структурним підрозділом міністерства інфраструктури України розпочато перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч.3, і ч. 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади». В подальшому, наказом Мінінфраструктури від 11.12.2015 № 498-к ОСОБА_1 звільнено в порядку переведення для подальшої роботи в Державній службі України з безпеки на транспорті. За заявою ОСОБА_1 наказом Укртрансбезпеки від 1.12.2015 № 116-к ОСОБА_1 призначено на посаду директора Департаменту запобігання та протидії корупції як такого, що пройшов стажування за переведенням з Міністерства інфраструктури України. Міністерство інфраструктури України дотримуючись вимог п. 49-3 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3, ч. 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563, листом від 28.03.2016 № 2962/10/10-16 надіслало копію довідки про результати перевірки передбачену Законом України «Про очищення влади», копії висновків Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві та Служби безпеки України, адже повноваження звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, стосовно якого проводилася перевірка належить керівнику Укртрансбезпеки. Відповідно до листа Служби безпеки України від 09.03.2016 №24/л113204 на запит Мінінфраструктури від 20.11.2015 №6215/10/14-15 про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», стосовно ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 26.02.1990 по 06.12.1991 проходив військову службу на штатних посадах КДБ СРСР. Згідно довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», підписаною начальником Управління кадрової роботи Мінінфраструктури ОСОБА_2 за результатами проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_1 застосовуються заборони, передбачені частинами 3 і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію, визначеного п. 3 ч. 4 ст. 1 Закону. Відомості повідомлені ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про незастосування до нього заборони, передбаченої частиною 3 ст. 3 Закону, на підставі критерію, визначеного п.3 ч. 4 ст. 3 Закону є недостовірними. Наказ Укртрансбезпеки від 29.03.2016 № 542-к «Про звільнення ОСОБА_1 » виданий згідно законодавства та за наявності підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Підпунктом 3 п. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» встановлена заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей). Отже законодавцями не встановлено щодо здійснення будь яких дій, передбачених лише перебування на посадах штатних працівників чи негласних агентів КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ. Наказ Укртрансінспекції про звільнення позивача є правомірним та прийнятими на підставі Законів та підтверджених фактів.

Від представника Міністерства розвитку громад та територій України 10.03.2025 року (Вхід. № ЕС/21892/25) до суду надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено, що наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 29.03.2016 № 542-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено позивача, директора запобігання та протидії корупції Укртрансбезпеки 26.03.2016 з займаної посади згідно з пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Підставою звільнення зазначено довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», надіслану листом Мінінфраструктури від 28.03.2016 № 2962/10/10-16, лист Служби безпеки України від 09.03.2016 № 24/л-113204. Рішення про звільнення позивача з посади Мінінфраструктури не приймалось, а позивач помилково заміняє висновок за результатами проведення перевірки стосовно позивача, прямою нормою Закону № 1682, яка передбачає заборону обіймати позивачу посаду в органах державної влади. При цьому, Закон № 1682 містить імперативні дії щодо звільнення такої особи у випадку недостовірності вказаних у заяві власне позивачем відомостей щодо незастосування до нього такої заборони. За службовою запискою на в.о. Міністра інфраструктури України від 25.03.2016 № 204/10/18-16 та згідно з листом Мінінфраструктури від 28.03.2016 № 2962/10/10-16, з 20.11.2015 стосовно позивача, який на цю дату обіймав посаду помічника Міністра відділу аналітичного забезпечення роботи Міністра та Колегії Патронатної служби Міністра, Мінінфраструктури було розпочато перевірку згідно з Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682. Проте, згідно з наказом Мінінфраструктури від 11.12.2015 № 498-к ОСОБА_1 звільнено з Міністерства в порядку переведення для подальшої роботи в Укртрансбезпеці. Отже, з 11.12.2015 позивач в Мінінфраструктури не працював, відповідно жодних рішень після цієї дати стосовно позивача Міністерство не приймало. У межах розпочатої перевірки до Мінінфраструктури, надійшов лист Служби безпеки України від 09.03.2016 № 24/л-113204, зареєстрований в Міністерстві 24.03.2016 № 10267/0/7-16, за яким ОСОБА_1 під час такої перевірки було надано недостовірні відомості про незастосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону. Означене спростовує твердження позивача про те, що СБУ, Мінінфраструктури, Укртрансбезпеки зроблено висновки, що зумовили звільнення позивача, адже за листом СБУ саме позивачем було надано недостовірні відомості щодо незастосування до нього вимог Закону № 1682. Позивач не заперечує, про те, що з лютого 1990 по 1991 був призначений на посаду оперуповноваженого військової контррозвідки КБД СРСР, а у 1992 році був переведений з РФ до України. Отже, позивач не заперечує того, що був штатним працівником в КДБ СРСР, що відповідає забороні обіймати посади, передбаченій пунктом 2 частини третьої статті 1 цього Закону. Позивач помилково стверджує про прийняття СБУ, Мінінфраструктури, Укртрансбезпекою рішень стосовно позивача, адже СБУ було проведено перевірку власноруч поданої позивачем заяви, у якій ОСОБА_1 зазначено про незастосування до нього заборон передбачених Законом № 1682, що у подальшому виявилось недостовірними даними, зазначеними власне позивачем у такій заяві. У випадку встановлення недостовірності поданих позивачем відомостей для проведення такої перевірки, Закон № 1682 містить імперативні дії щодо звільнення такої особи. Листом Мінінфраструктури від 29.03.2016 № 1517/10/14-16 Міністерством погоджено звільнення позивача з посади директора Департаменту запобігання та протидії корупції Укртранбезпеки згідно з пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Ураховуючи вказане, Мінозвитку вважає звільнення позивача таким, що проведено у порядку та спосіб, визначені чинним на час звільнення позивача законодавством України, в межах визначених нормами трудового та спеціального законодавства, у зв`язку із чим позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі. Водночас, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню і з підстав невірного визначення суб`єктного складу спірних правовідносин, адже Мінінфраструктури не звільняло позивача з посади, а протиправності дій Мінінфраструктури у спірних правовідносинах не вбачається.

Позовну заяву з додатками та ухвалу про відкриття провадження у справі отримано Державною службою України з безпеки на транспорті 03 червня 2016 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 57).

Документ в електронному вигляді «Ухвала про прийняття до провадження адміністративної справи» від 17.02.2025 по справі №826/6379/16 надіслана одержувачу Державна служба України з безпеки на транспорті в його електронний кабінет. Документи доставлено до електронного кабінету 19.02.2025 о 00:55 (а.с 126).

Відповідач Державна служба України з безпеки на транспорті у встановлений судом в ухвалі від 17.02.2025 строк та на час прийняття рішення відзив на позовну заяву та/або заяву про продовження процесуальних строків не подав.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача (а.с. 179).

Представник Міністерства розвитку громад та територій України в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача Державна служба України з безпеки на транспорті в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши представників відповідачів, ознайомившись з позовною заявою, відзивом на позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги і заперечення та перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено наступне.

Згідно наказу Міністерства інфраструктури України № 460-к від 16.11.2015 року ОСОБА_1 з 18.11.2015 призначено на посаду помічника Міністра відділу аналітичного забезпечення роботи Міністра та Колегії Патронатної служби Міністра (а.с. 77).

13 листопада 2015 року ОСОБА_1 подано Міністру інфраструктури України заява про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», де позивач з посиланням на ст. 4 Закону України «Про очищення влади» зазначив, щодо нього не застосовуються заборони, передбачені ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону (а.с. 94).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №442, на підставі заяви ОСОБА_1 , матеріалів стажування, листа Мінінфраструктури від 30.11.2015 №13960/10/10-15, листа Секретаріату КМУ від 14.12.2015 №20384/0/2-15 наказом Державної служби України з безпеки на транспорті №116-к від 14.12.2015 року, ОСОБА_1 з 16 грудня 2015 року призначено на посаду директора Департаменту запобігання та протидії корупції (а.с. 78).

На запит Міністерства інфраструктури України від 20.11.2015 року № 6215/10/14-15 про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба безпеки України листом №24/л-113204 від 09.03.2016 року, повідомила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 26.02.1990 по 06.12.1991 проходив військову службу на штатних посадах КДБ СРСР.

Також в листі СБУ №24/л-113204 від 09.03.2016 року зазначено, що згідно з роз`ясненням Центрального управління СБУ від 22.09.2015 №348 «Про деякі питання проведення в СБУ перевірки, передбаченої статтею 5 Закону України «Про очищення влади», підготовленим на підставі роз`яснення Міністерства юстиції України від 02.09.2015 №11.0.2/1674, під терміном «штатний працівник КДБ СРСР , КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР», застосованим у п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону, слід розуміти військовослужбовців, робітників і службовців. Таким чином відомості повідомлені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про незастосування до нього заборони, передбаченої ч.3 ст. 1 цього Закону, є недостовірними (а.с.83).

28 березня 2016 року Міністерство інфраструктури України супровідним листом № 2962/10/10-16 направило до Державної служби України з безпеки на транспорті лист з додатками на 5 арк. В листі зазначено, що у Міністерстві інфраструктури України 20.11.2015 року розпочато перевірку відносно ОСОБА_1 , проте згідно з наказом Мінінфраструктури від 11.12.2015 №498-к ОСОБА_1 звільнено в порядку переведення для подальшої роботи в Державній службі України з безпеки на транспорті, відповідно за належністю направлено довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» щодо ОСОБА_1 та копії висновків ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві та Служби безпеки України (а.с.45).

В довідці про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», складеної начальником Управління кадрової служби Н.С. Донською (без зазначення дати), зазначено, що на час застосування положення Закону України «Про очищення влади», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обіймав посаду помічника Міністра відділу аналітичного забезпечення роботи Міністра та Колегії Патронатної служби Міністра Міністерства інфраструктури України. За результатами проведеної перевірки встановлено, щодо ОСОБА_1 застосовуються заборони, передбачені частинами 3 і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критерію, визначеного п.3 ч.4 ст.3 Закону України «Про очищення влади» (а.с. 43-44).

З дослідженої судом трудової книжки ОСОБА_1 від 17.04.1980 р. серії НОМЕР_1 встановлено відсутність записів про трудову діяльність здійснених відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58 за період з 21.04.1981 року до 26.11.2007 року.

Згідно військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 30.11.2015 року (а.с. 76), позивач у період з лютого 1990 по жовтень 1993 проходив військову службу в КДБ СРСР.

З особової картки ОСОБА_1 заповненої власноручно та поданої до Державної служби України з безпеки на транспорті (а.с. 66-70) вбачається, що позивач в період з 1982 по 1986 навчався в Харківському вищому військовому командному училищі за кваліфікацією інженер (а.с. 66). Також позивачем в особовій картці зазначено, що в період: з 08.1986 по 10.1993 проходив службу в лавах Збройних Сил СРСР, командир взводу, служба в органах безпеки СРСР, оперуп., ст. оперуповноважений; з 10.1993 о 10.2003 служба в лавах СБ України на оперативних та керівних посадах (а.с. 69).

29 березня 2016 року на підставі копії довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», надісланої листом Міністерства інфраструктури України від 28.03.2016 року №2962/10/10-16; листа Служби безпеки України від 09.03.2016 р. №24/л-113204, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті №542-к ОСОБА_1 , директора Департаменту запобігання та протидії корупції Укртрансбезпеки, звільнено з 29 березня 2016 року з займаної посади, згідно з п. 7-2 ст. 36 КЗпП України, з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади» (а.с. 79).

Отже суд встановив, що ОСОБА_1 , в період з 18 листопада 2015 року по 11 грудня 2015 року працював на посаді помічника Міністра відділу аналітичного забезпечення роботи Міністра та Колегії Патронатної служби Міністра Міністерство інфраструктури України, а з 16 грудня 2015 по 29 березня 2016 року на посаді директора Департаменту запобігання та протидії корупції Укртрансбезпеки.

Наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 29 березня 2016 року №542-к «Про звільнення ОСОБА_1 » було прийнято у зв`язку з застосуванням заборон, передбачених ч.3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», за критеріями, визначеними п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Позивача вважає протиправним його звільнення та звернувся до суду з позовом про скасування наказу №542-к від 29.03.2016 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначаються Законом України «Про очищення влади» № 1682-VII, який набрав чинності 16.10.2014 року (далі Закон № 1682-VII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (ч.1). Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (ч.2).

Посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації) визначені в ст. 2 Закону № 1682-VII, зокрема і щодо інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування (п.10 ч.1).

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону, визначено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

В наказі №542-к від 29.03.2016 року, вказано в якості підстави для звільнення позивача лист СБУ від 09.03.2016 №24/л-113204, де наявне посилання на п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Приписами п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» визначено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які: були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей).

В ст. 4 Закону України «Про очищення влади» зазначено, що особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява) (ч.1).

Положення ст. 5 Закону України «Про очищення влади» передбачено, що організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка (ч.4). Перевірці підлягають зокрема достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону (п.1 ч.5). Орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку (ч.11). Керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку (ч.14).

Механізм очищення влади визначено постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 № 563 «Деякі питання реалізації Закону України «Про очищення влади», якою затверджено Порядок проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» (далі Порядок №563).

Згідно п. 5 Порядку №563, керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі, в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу.

В п.6 Порядку №563, зазначено, що рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.

Відповідно до Переліку органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 № 563, (далі Перелік) перевірку здійснюють такі органи, як Міністерство юстиції України, Міністерство внутрішніх справ України, Державна фіскальна служба України, Служба безпеки України, Генеральна прокуратура України, Державна судова адміністрація України.

Згідно п. 36 Порядку №563 на підставі відповіді/висновку/копії судового рішення, що надійшли від органів перевірки за результатами перевірки, відповідальний структурний підрозділ у триденний строк (з дня надходження останньої відповіді/висновку/копії судового рішення або з дня надходження відповіді/висновку/копії судового рішення, який є підставою для застосування заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону) готує довідку про результати перевірки за формою згідно з додатком 5 та подає її керівнику органу).

У відповідності до п. 37 Порядку №563, керівник органу не пізніш як на третій робочий день з дня складення довідки про результати перевірки за формою згідно з додатком 5 у разі встановлення недостовірності відомостей щодо особи, зазначених у пунктах 1 та/або 2 частини п`ятої статті 5 Закону, приймає рішення про звільнення такої особи та у той самий день надсилає в паперовій формі до Мін`юсту повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6 разом із засвідченою копією рішення про звільнення особи, інформація з яких не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін`юсту вноситься до Реєстру.

Приписами п. 7-2 ст. 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, зокрема з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Згідно листа Служби безпеки України від 09.03.2016 року №24/л-113204, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 26.02.1990 по 06.12.1991 проходив військову службу на штатних посадах КДБ УРСР.

Відповідно до ст. ст. 60, 61 Конституції УРСР від 20 квітня 1978 року, захист Вітчизни є священний обов`язок кожного громадянина України. Зрада Батьківщини - найтяжчий злочин перед народом. Військова служба в рядах Збройних Сил - почесний обов`язок громадян Української РСР.

Згідно зі ст. 1 Закону СРСР «Про загальнообов`язковий військовий обов`язок» загальнообов`язковий військовий обов`язок є законом. Військова служба в лавах Збройних Сил СРСР є почесним обов`язком громадян СРСР.

Відповідно до ст. 2 даного Закону захист вітчизни - священний обов`язок кожного громадянина СРСР. Зрада Батьківщини - найтяжчий злочин.

Згідно ст. 3 Закону СРСР «Про загальнообов`язковий військовий обов`язок» встановлено, що всі чоловіки - громадяни СРСР, незалежно від расової чи національної належності, віросповідання, освіти, осілості, соціального чи майнового стану, зобов`язані проходити дійсну військову службу в лавах Збройних Сил СРСР.

Радою Міністрів СРСР 18 березня 1985 року прийнято Постанову № 240 «Про затвердження Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних сил СРСР». Вказане Положення прийнято на виконання норм Закону СРСР «Про загальнообов`язковий військовий обов`язок».

Пункт 2 Положення встановлює, що дія Положення поширюється в тому числі на офіцерський склад органів Комітету державної безпеки СРСР.

Враховуючи порядок проходження військової служби та те, що служба в Комітеті державної безпеки за законом прирівняна до служби в лавах Збройних Сил СРСР та Прикордонній службі, позивач виконував свій обов`язок перед УРСР.

Відповідно до Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Приписами Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

З приписів Закону України «Про очищення влади», вбачається, що застосування критеріїв віднесення державних службовців до категорії осіб, на яких розповсюджується люстрація, виходить із презумпції їх вини та запроваджується колективна відповідальність вказаних осіб за діяльність визначених Законом державних органів у цілому.

Передбачена нормами Закону відповідальність поширюється на правовідносини, які мали місце до набрання ним чинності, що не узгоджується зі ст. 58 Конституції України, відповідно до якої, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Положеннями ст. 2 Конвенції №11 від 25 червня 1958 року "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості" (ратифікована Україною 04 серпня 1961 року), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Питання щодо виникнення дискримінації у зв`язку із застосуванням до державних службовців люстраційних заходів висвітлено в рішенні Європейського суду з прав людини (далі- ЄСПЛ) у справі «Сідабрас і Джяутас проти Литви». У даному рішенні ЄСПЛ приходить до висновку про порушення статті 14 Конвенції в поєднанні зі статтею 8 Конвенції.

Суд звернув увагу на те, що заявникам заборонено займатись визначеним переліком діяльності у зв`язку з їх статусом "колишніх працівників КДБ". Заборона значною мірою вплинула на їхні можливості розвивати відносини із зовнішнім світом, а також створила серйозні труднощі щодо можливості заробляти на життя і тим самим призвела до очевидних негативних наслідків для втілення права на особисте життя (п. 48).

У пункту 49 рішення суд дійшов висновку, що заявники не могли передбачити наслідків, які матиме для них роботи в органах державної безпеки.

ЄСПЛ дійшов висновку, що вищевказане призвело до дискримінаційних дій відносно заявників, що полягало в незаконному звільненні у зв`язку із люстрацією з підстав, що заявники працювали в органах КДБ.

Оскаржувана заборона займатись певними видами трудової діяльності та займати визначені посади в суттєвій мірі вплинула на можливість заявників працювати в різних сферах професійної діяльності та, як наслідок, на реалізацію права на повагу до особистого життя.

Крім того, у п. 69 ЄСПЛ вказав, що обмеження на трудову діяльність виникли не в результаті звичайного судового розгляду в межах трудового законодавства, а внаслідок застосування спеціального внутрішнього законодавчого акта, що вводить люстраційні заходи у зв`язку із колишньою роботою в КДБ.

Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні люстраційних заходів. У цьому документі з-поміж іншого вказано, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Резолюцією №1096 підходи до проведення люстрації знайшли свій розвиток у практиці ЄСПЛ, який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14 лютого 2006 року у справі "Турек проти Словаччини", від 24 квітня 2007 року у справі "Матиєк проти Польщі", від 17 липня 2007 року у справі "Бобек проти Польщі", від 15 січня 2008 року у справі "Любох проти Польщі").

У рішенні "Любох проти Польщі" ЄСПЛ наголошує, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень.

Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Необхідність доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, європейськими стандартами визначено як один із ключових критеріїв, що стосуються процедури люстрації, на чому наголошує Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у висновку від 14-15 грудня 2012 року №CDL-AD (2012)028 щодо «Закону про люстрацію» колишньої югославської республіки Македонія.

Так, встановлення п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», критеріїв стосовно осіб, які були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, для заборони протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку із цим підстави для звільнення цих осіб із займаних ними посад в органах державної влади суперечить принципу індивідуального підходу при виникненні юридичної відповідальності, передбаченого частиною другою статті 61 Конституції України.

Разом з цим, вище вказане суперечить ст. 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477 - IV, яка є в Україні окремим джерелом права.

Положеннями ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», визначено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Проаналізувавши приписи ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», суд дійшов висновку, що для застосування до особи процедури «люстрації» необхідно, щоб останній своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв у їх здійсненні) спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Разом з тим, як встановлено судами та не заперечується учасниками справи, в ході розгляду справи відповідачами не надано будь-яких доказів того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв у їх здійсненні), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

На підставі викладеного, відповідачами під час судового розгляду не було доведено правомірності звільнення позивача зі служби.

З урахуванням вище викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням приписів ч.2 ст. 9 КАС України шляхом визнання протиправним та скасування наказу Державної служби України з безпеки на транспорті №542-к від 29 березня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту запобігання та протидії корупції Державної служби України з безпеки на транспорті, 29 березня 2016 року, згідно пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 протиправно звільнено з посади директора Департаменту запобігання та протидії корупції Державної служби України з безпеки на транспорті, 29 березня 2016 року, згідно пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України та з метою відновлення порушеного права позивача суд дійшов висновку про задоволення позову в частинні поновлення ОСОБА_1 , на посаді директора Департаменту запобігання та протидії корупції Державної служби України з безпеки на транспорті.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Перевіривши обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295, 371 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті №542-к від 29 березня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту запобігання та протидії корупції Державної служби України з безпеки на транспорті, 29 березня 2016 року, згідно пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Поновити ОСОБА_1 , на посаді директора Департаменту запобігання та протидії корупції Державної служби України з безпеки на транспорті.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Міністерства розвитку громад та територій України (просп. Перемоги, 14 м.Київ, 01135, ).

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті, (вул. Антоновича, 51 м. Київ, 03150, ).

Повне судове рішення складено 25.04.2025 року.

Суддя О.А. Вовченко

Суддя О.М. Тарасишина

Суддя О.І. Бездрабко