Справа № 520/4749/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

23.04.2025 р. справа №520/4749/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання незаконним та скасування наказу ГУ ДСНС України у Харківській області № 80/оc від 10 лютого 2025 року в частині звільнення ОСОБА_1 ; 2) поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника 11 ДПРЧ 3 ДПРЗ Головного управління ДСНС України у Харківській області з 07.02.2025 року; 3) стягнення з Головного управління ДСНС України у Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 07.02.2025 року і по день фактичного поновлення на службі цивільного захисту.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що згідно з ст.119 Кодексу законів про працю України призов на військову службу під час мобілізації особи начальницького складу служби цивільного захисту не є підставою для звільнення такої особи зі служби в органах та підрозділах цивільного захисту. Стверджував, що норми Положення про порядок проходження служби цивільного захисту (затверджене постановою КМУ від 11.07.2013р. №593; далі за текстом Положення №593) не містять такої підстави для звільнення як призов на військову службу під час мобілізації. Стверджував, що субєктом владних повноважень була порушена процедура звільнення в частині дотримання вимог п.178, п.184, п.190 Положення №593.

Відповідач з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що спеціальною нормою права відносно спірних правовідносин є саме приписи ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України, де чітко та однозначно указано, що гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту.

Позов було отримано судом 28.02.2025р.

Рішення про відкриття провадження в адміністративній справі було прийнято 03.03.2025р.

Відзив на позов було отримано судом 14.03.2025р.

Відповідь на відзив була отримана судом 02.04.2025р. У цьому процесуальному документі заявник наголошував, що поняття «місце роботи» не є тотожнім поняттю «місце проходження служби»; субєкт владних повноважень не виконав обовязку з приводу попередження про наступне звільнення.

Заперечення на відповідь на відзив були отримані судом 03.04.2025р.

Суд, вивчивши доводи усіх долучених до справи письмових процесуальних документів, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За матеріалами справи заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України № НОМЕР_1 ; згідно з наказом ГУ МНС України у Харківській області від 20.06.2011р. №304 був призначений на посаду начальника караулу окремого поста Печенізького РВ ГУ МНС України в Харківській області у спеціальному званні лейтенанта служби цивільного захисту; згідно з наказом ГУ ДСНС України в Харківській області від 02.07.2021р. №262 був призначений на посаду начальника 11 ДПРЧ 3 ДПРЗ у спеціальному званні майора служби цивільного захисту; згідно з поіменним списком військовозобовязаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_2 і відправлені у складі команди « НОМЕР_2 » від 07.02.2025р. №01/848 заявник був призваний на військову службу під час мобілізації; згідно з довідкою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08.02.2025р. №01/868 заявник на підставі Указу Президента України від 28.10.2024р. №741/2024 призваний на військову службу під час загальної мобілізації, в особливий період та направлений до Військової частини НОМЕР_2 ; згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 08.02.2025р. №41 заявник з 08.02.2025р. зарахований до списків особового складу військової частини на штатну військову посаду водія кулеметного взводу 4 штурмового батальйону.

10.02.2025р. заявник подав на імя керівника ГУ ДСНС України в Харківській області рапорт про увільнення від виконання службових обовязків начальника 11 Державної пожежно-рятувальної частини 3 Державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України в Харківській області у звязку із призовом на військову службу під час мобілізації з 07.02.2025р.

Наказом ГУ ДСНС України в Харківській області від 10.02.2025р. №80о/с заявник був звільнений зі служби цивільного захисту.

Як зясовано судом, юридичною підставою для вчинення такого управлінського волевиявлення субєктом владних повноважень були обрані приписи п.56, п.п.16 п.176 Положення №593, а фактичною підставою послугувало судження субєкта владних повноважень про те, що призов особи начальницького складу служби цивільного захисту на військову службу під час мобілізації є підставою для припинення служби цивільного захисту без застосування гарантій згідно з абз.3 ст.119 Кодексу законів про працю України.

Згідно із складеною субєктом владних повноважень відносно заявника довідкою від 10.03.2025р. №243 за грудень 2024р. заявником було отримано грошове забезпечення у сумі 26.251,80грн. (31 календарний день), за січень 2025р. заявником було отримано грошове забезпечення у сумі 28.861,80грн. (31 календарний день).

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу припинення проходження служби цивільного захисту та з приводу припинення виплати грошового забезпечення, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд відмічає, що згідно з ст.43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Суспільні відносини з приводу проходження громадянином публічної служби цивільного захисту унормовані, насамперед, приписами Кодексу цивільного захисту України та Положення №593.

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах та підрозділах Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Окрім того, у звязку із прагненням заявника до одночасного проходження у межах спірних правовідносин як військової служби за призовом під час мобілізації, так і проходження служби цивільного захисту до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Так, за визначенням ч.1 ст.101 Кодексу цивільного захисту України служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Згідно з ч.1 ст.106 Кодексу цивільного захисту України контракт припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на службі;3) за станом здоров`я - на підставі висновків (постанов) центральної лікарсько-експертної комісії, лікарсько-експертних комісій центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, про непридатність або обмежену придатність до служби; 4) у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості проходження служби цивільного захисту у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційних заходів; 5) відповідно до заяви особи, яка звільняється у зв`язку із сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України; 6) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового чи начальницького складу; 7) через службову невідповідність; 8) у зв`язку із вчиненням проступку, не сумісного з подальшим проходженням служби цивільного захисту; 9) за згодою сторін; 10) у зв`язку з переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) до іншого органу державної влади; 11) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення спеціального звання чи позбавлення права займати певні посади; 12) у разі неможливості переведення на іншу посаду у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 13) у разі наявності реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 14) у зв`язку з набуттям громадянства іншої держави; 15) у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади"; 16) в інших випадках, передбачених законом.

Як то указано у ч.1 ст.99 Кодексу цивільного захисту України, до персоналу (кадрів) органів та підрозділів цивільного захисту належать особи рядового і начальницького складу, які проходять службу цивільного захисту за контрактом, державні службовці та інші працівники, з якими укладається трудовий договір.

Відповідно до ч.4 ст.99 Кодексу цивільного захисту України для доукомплектування органів та підрозділів цивільного захисту на час мобілізації, на особливий період або в разі виникнення надзвичайної ситуації, що загрожує безпеці держави, оголошення рішення про проведення мобілізації (цільової мобілізації) та/або введення воєнного (надзвичайного) стану центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, створюється в порядку, передбаченому статтею 107 цього Кодексу, резерв служби цивільного захисту.

У силу спеціального застереження абз.5 п.56 Положення №536 у редакції постанови КМУ від 10.12.2024р. №1400 днем припинення строку дії контракту вважається день, який передує дню прийняття особи рядового або начальницького складу на військову службу за призовом під час мобілізації.

При цьому, згідно з п.175 Положення №536 перед звільненням особи рядового і начальницького складу із служби цивільного захисту (крім осіб, строк дії контракту яких припинено відповідно до абзацу п`ятого пункту 56 цього Положення, а також осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, призначення (звільнення) яких здійснюється Кабінетом Міністрів України) безпосередні або прямі керівники (начальники) проводять з нею індивідуальну бесіду.

Тож, у разі звільнення з служби цивільного захисту у випадку прийняття особи рядового або начальницького складу служби цивільного захисту на військову службу за призовом під час мобілізації індивідуальна бесіда з такою особою не проводиться.

До пункту 176 Положення №593 законодавцем включено ті ж самі підстави для звільнення із служби цивільного захисту, котрі перелічені у ч.1 ст.106 Кодексу цивільного захисту України.

Зі змісту наведених вище норм права слідує, що і приписи ч.1 ст.106 Кодексу цивільного захисту України, і приписи п.176 Положення №593 містять не виключний перелік підстав для звільнення з військової служби, окреслюючи усі незгадані прямо випадки у мовній конструкції - "в інших випадках, передбачених законом".

Тож під час розвязання даного спору суд належить визначитись чи може бути кваліфікована подія призову особи начальницького складу служби цивільного захисту на військову службу під час мобілізації у якості іншого передбаченого законом випадку припинення проходження публічної служби.

З огляду на визначені ст.ст.8, 22, 58, Кодексу цивільного захисту України завдання сил цивільного захисту суд доходить до переконання про відсутність у субєкта владних повноважень правових підстав для увільнення конкретної особи начальницького складу служби цивільного захисту, котра обіймає штатну посаду в організаційній структурі органу цивільного захисту від виконання службових обовязків за посадою з підстав початку виконання обовязків військової служби, позаяк указане явно та очевидно суперечить публічним інтересам суспільства на підтримання належного рівня пожежної та техногенної безпеки.

У розумінні ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 2 ст.39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу" визначено, що громадяни України, які проходять базову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".

Зі змісту наведеної норми закону слідує, що приписи ч.2 ст.39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу" не створюють окремого самостійного правила, а є суто бланкетною нормою права, котра передбачає застосування положень.

З цієї причини у межах даного спору виникла конкуренція між положеннями ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України та ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Натомість, згідно з ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.

Проаналізувавши хронологічність послідовності змін положень ст.119 Кодексу законів про працю України, суд відзначає, що правило збереження місця роботи і посади за працівником, призваним на військову службу під час мобілізації було первісно уведено в дію Законом України від 24.03.2014р. №1169-VII у редакції Закону України від 20.05.2014р. №1275-VII, а правило стосовно непоширення на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту гарантії у вигляді збереження місця роботи і посади за працівником, призваним на військову службу під час мобілізації, було уведено в дію Законом України від 08.07.2022р. №2379-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо соціального захисту осіб рядового і начальницького складу та умов проходження служби цивільного захисту".

Тож і за критерієм предмету правового регулювання, і за критерієм прийняття у часі норма ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 08.07.2022р. №2379-ІХ є спеціальною нормою права відносно положень ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України.

Наведеним спростовуються доводи заявника про необхідність надання пріоритету у застосуванні саме положенням ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю.

Стосовно доводів заявника про нетотожність змісту правової категорії "місце роботи" правовій категорії "місце проходження служби" суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За визначенням п.4 ч.1 ст.2 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст.6 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу" визначено, що військові посади (штатні посади, що підлягають заміщенню військовослужбовцями) і відповідні їм військові звання передбачаються у штатах (штатних розписах) військових частин, кораблів, органів військового управління, установ, організацій, закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти.

Як то указано у ч.12 ст.6 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством.

Зі змісту наведених норм права слідує, що правова категорія "місце роботи" і правова категорія "місце проходження публічної служби" мають однаковий юридичний зміст і за загальним правилом позначають учасника суспільних відносин - субєкта права, з яким у громадянина виникають відносини з проходження публічної служби (тобто відповідний орган державної влади чи державний орган).

Натомість, правова категорія "робоче місце" і правова категорія "місце виконання обовязків за посадою державної служби" позначають адресу розташування (розміщення, дислокацію) у просторі, де субєктом владних повноважень публічним роботодавцем забезпечено умови для фізичного виконання роботи найманим працівником.

Окремо суд зважає на те, що застосоване заявником тлумачення змісту правової категорії "місце роботи" і правової категорії "місце проходження публічної служби" взагалі виключає поширення на спірні правовідносини приписів ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, позаяк у положеннях цієї статті йдеться саме про гарантію збереження місця роботи, а не місця проходження публічної служби.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає на приписи п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, де указано, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Оскільки застосовними відносно заявника є приписи ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 08.07.2022р. №2379-ІХ, а не положення ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, то вступ на військову службу у формі призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у межах спірних правовідносин був цілком правильно кваліфікований субєктом владних повноважень у якості належної правової підстави для припинення проходження публічної служби цивільного захисту згідно з пп.16 п.176 Положення №593.

Суд зазначає, що приписи п.п.178, 184, 190 Положення №593 не були порушені субєктом владних повноважень у межах спірних правовідносин, позаяк по-перше, не містять тих норм, на які заявник посилається у позові, а по-друге, заявник сповістив відповідача про вступ на військову службу з 07.02.2025р. лише 10.02.2025р., тобто унаслідок власних усвідомлених та цілеспрямованих дій порушивши звичайний хронологічний перебіг подій і позбавивши субєкта владних повноважень фізичної змоги проведення відповідних заходів.

При цьому, невжиття субєктом владних повноважень будь-яких заходів у межах спірних правовідносин обєктивно не здатне спричинити погіршення правового становища заявника, позаяк з 07.02.2025р. заявник уже набув правового статусу військовослужбовця Збройних Сил України, утративши одночасно та одномоментно із цією подією правовий статус особи начальницького складу цивільного захисту у силу дії спеціальної норми права - ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 08.07.2022р. №2379-ІХ.

Стосовно вимоги заявника про виплату грошового забезпечення особи начальницького складу служби цивільного захисту суд зазначає, що грошове забезпечення особи начальницького складу служби цивільного захисту як правовий аналог заробітної плати (визначення якої наведено у ст.1 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці" та ст.94 Кодексу законів про працю України) підпадає під захист за ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Тож відшкодування за порушення цього права згідно з п.82 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Акопян проти України" (заява №12317/06; від 05.06.2014р.; остаточне 05.09.2004р.) має бути належним та достатнім у цілях виправлення порушення конвенційного права на національному рівні.

У силу спеціального застереження абз.2 ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України працівникам, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Види грошового забезпечення військовослужбовця визначені у приписах постанови КМУ від 30.08.2017р. №704, а також у відомчих локальних нормативно-правових актах (зокрема відносно даного випадку - Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом Порядок №260) та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (затверджена наказом МВС України від 20.07.2018р. №623, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16.08.2018р. за №936/32388; далі за текстом - Інструкція №623).

Відтак, у будь-якому випадку після призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період особі, котра до цього моменту проходила службу цивільного захисту виплачується лише грошове забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України, права на одночасне отримання і грошового забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України, і грошового забезпечення особи начальницького складу служби цивільного захисту означена вище особа не набуває.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення про припинення публічної служби цивільного захисту.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин зясував із достатньою повнотою, норму права для вчинення управлінського волевиявлення з приводу припинення проходження заявником публічної служби цивільного захисту (п.п.16 п.176 Положення №593) визначив правильно, унаслідок чого реально вчинене управлінське волевиявлення узгоджується із змістом спеціальної норми матеріального права - ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 08.07.2022р. №2379-ІХ.

Обєктивних даних про вчинення субєктом владних повноважень безпідставного та свавільного втручання у право заявника за ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року матеріали справи не містять.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та недоведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко