Справа № 160/1714/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 рокуСправа №160/1714/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №076889 від 03.01.2025р., -

УСТАНОВИВ:

22.01.2025р. через систему «Електронний суд» Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №076889 від 03.01.2025р. відносно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у загальному розмірі 17000 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за оспорюваною постановою до нього було застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн. за порушення, зафіксоване 19.11.2024р. актом перевірки №АР 089216, а саме: за відсутність у водія ОСОБА_2 щоденного реєстраційного листа режиму праці та відпочинку водія за 17.11.2024р. та 18.11.2024р., бланку підтвердження діяльності. Позивач вважає зазначену постанову незаконною, протиправною та такою, що підлягає скасуванню, посилаючись на те, що вказаний водій здійснював рейс з перевезення вантажів на транспортному засобі DAF XF95 д.н.з. НОМЕР_1 , в той же час, 17.11.2024р. та 18.11.2024р. вказаний водій здійснював керування іншим транспортним засобом з д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується наданими роздруківками з тахографа (тахокартами), а отже, він їх фізично не міг мати оскільки вони перебували в іншому транспортному засобі в тахографі, а не в тому, на якому його було зупинено (водія було зупинено на автомобілі д.н.з. НОМЕР_1 ). Як зазначив позивач у позові, оскільки водій ОСОБА_2 здійснював перевезення вантажів у цей період (17 та 18 листопада) на іншому автомобілі, то у перевізника обов`язку заповнювати бланк підтвердження діяльності не виникало, так як останній заповнюється у випадках тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення вантажів чи/та вантажів. На переконання позивача, тахокарти надані до суду свідчать про невірність викладених у постанові термінів та понять, що унеможливлює зрозуміти чітко суть порушення, а також те, що наявність бланку підтвердження діяльності є правом, а не обов`язком перевізника та у разі перевезення вантажу такий бланк не заповнюється. Додатково позивач вказав і про те, що оскаржувана постанова містить загальне посилання на ніби то порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» без відповідної частини та пункту, при цьому, сама ст.48 вказаного Закону взагалі не містить жодних посилань на необхідність обов`язкової наявності у водія саме тахокарт або бланку підтвердження, тому позивач вважає, що постанова у цій частині є необґрунтованою, оскільки в ній не конкретизовано саме норму і якого закону порушено водієм, чим порушено принцип правовою визначеності (а.с.1-3).

Ухвалою суду від 29.01.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 28.02.2025р. відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, запропоновано відповідачеві надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.22).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду відповідачем через систему «Електронний суд» 11.02.2025р. був поданий відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено перелік документів, які повинен мати перевізник та водій при собі під час перевезення вантажів автомобільним транспортом серед яких є посилання на «інші документи передбачені законодавством». До таких інших документів віднесені документи, що підтверджують режими роботи та відпочинку водія згідно Інструкції №385 та Положення №340 до яких віднесені, зокрема, і заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (за поточний день та попередні 28 календарних дні), а у разі відсутності тахокарт надання Бланку підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом. А відповідно, на переконання представника відповідача, посадові особи відповідача правомірно перевірили у водія наявність інформації щодо режиму праці та відпочинку за поточний день та попередні 28 календарні дні. Також відповідач зазначив, що твердження позивача про те, що водій фізично не міг мати при собі роздруківок тахокарт за 17 та 18.11.2024р., так як вони перебували у іншому транспортному засобі є помилковим та не відповідає дійсності, адже тахокарта як і карта водія фіксує відомості про режим праці та відпочинку водія, відповідно, тахокарта прив`язується не до транспортного засобу, а до особи водія. У випадку зміни транспортного засобу, водій зобов`язаний забрати із собою тахокарти для використання їх у іншому транспортному засобі, а отже, водій зобов`язаний надати 29 тахокарт або бланк підтвердження діяльності до перевірки інспектору. На момент перевірки 19.11.2024р. позивач не забезпечив водія повним комплектом документів, що передбачений законодавством, у зв`язку із чим інспектором правомірно зафіксовано в акті перевірки порушення вимог ст.48 згаданого Закону. Факт цього порушення було підтверджено і водієм у акті перевірки, де містяться його пояснення про те, що була повітряна тривога, бланк залишив у іншому т.з. в електронному виді є у наявності, але інспектор не прийняв, водій акт перевірки підписав. Не відповідає нормам закону і висновок позивача про те, що Положення №340 не визначає обов`язку перевізника складати бланк підтвердження діяльності, а передбачена лише можливість, оскільки обов`язковість його заповнення передбачена згаданим Положенням №340 та у випадку відсутності бланку підтвердження, тоді водій має обов`язок мати при собі та надати до перевірки 29 тахокарт (включаючи пусті тахокарти за дні, коли водій не здійснював перевезень). Відповідач вважає, що посилання позивача на необов`язковість оформлення ним Бланку підтвердження не може звільняти його від відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Також відповідач зазначив і про те, що надання роздруківок тахокарт лише до суду є неналежними та недопустимими доказами, оскільки вони були відсутні у водія на момент проведення перевірки. За викладеного, представник відповідача вважає, що доводи позову не підтверджують порушення в діях контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки, а тому оскаржуваний акт індивідуальної дії є таким, що прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.27-39).

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з великим навантаженням судді та необхідністю детального вивчення наданих сторонами документів, ухвалою суду від 18.04.2025р. строк розгляду даної справи було продовжено до 18.04.2025р. згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.92).

Таким чином, дана адміністративна справи вирішується 18.04.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

19.11.2024р. посадовою особою відповідача о 20:40 годині на а/д М-15 «Одеса-Рені-Бухарест» 12 км+125м на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 14.11.2024р. №000047 було здійснено перевірку транспортного засобу - DAF XF95 430 номерний знак НОМЕР_1 , EVERLAST номерний знак НОМЕР_3 серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 , НОМЕР_5 під керуванням водія ОСОБА_2 та встановлено, що згідно ТТН №83865 від 15.11.2024р. даний автомобіль використовується перевізником ФОП ОСОБА_1 , т/з обладнаний аналоговим тахографом та було виявлено порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст.48 цього Закону, а саме: щоденний реєстраційний лист режиму праці та відпочинку водія ОСОБА_2 за 17.11.24, 18.11.24, бланк підтвердження діяльності, про що був складений акт рейдової перевірки за №089216 копія якого наявна у справі (а.с.7, 83-86,88).

У графі «Пояснення водія про причини порушення» власноручно водієм ОСОБА_2 зазначено наступне «була повітряна тривога бланк залишився в іншому Т.З. в електронном виде есть в наличии, но інспектор не прийняв», також наведений акт перевірки містить і особистий підпис водія ОСОБА_2 (а.с.7,88).

На підставі наведеного акту перевірки посадовою особою відповідача 03.01.2025р. на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №076889 за якою за вищенаведене порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» до позивача було застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн., що підтверджується копією відповідної постанови (а.с.5,90).

Позивач, вважаючи протиправною спірну наведену постанову, звернувся до суду з відповідним позовом про визнання її протиправною та скасування.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. № 2344-Ш (далі Закон № 2344-Ш), Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006р. №1567 (далі Порядок №1567), Інструкція з використання пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, яка затверджена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010р. № 385 (далі Наказ № 385), Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 року № 340 ( далі Положення №340) та Європейською угодою щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) до якої Україна приєдналася Законом України «Про приєднання до ЄУТР» від 07.09.2005р. №2819-ІУ (далі ЄУТР).

Щодо наявності у відповідача повноважень на проведення перевірок на транспорті.

Статтею 6 Закону №2344-Ш передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, у тому числі, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільним перевізником вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Частинами 14,17 статті 6 Закону №2344-Ш встановлено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланової і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно до приписів наведеного Порядку №1567 визначено, що державному контролю підлягають усі транспорті засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. №103.

Згідно з п.8 вказаного Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Отже, із наведених приписів чинного законодавства у сфері державного контролю на автомобільному транспорті видно, що відповідачеві, його територіальним органам, а відповідно, і їх посадовим особам надані повноваження на проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), тому слід дійти висновку, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі), яка відбулася 19.11.2024р. відповідачем проведена у межах наданих йому повноважень, визначених вищенаведеними приписами Закону №2344-Ш, Порядку №1567 та Положення про Укртрансбезпеку.

Щодо виявлених у ході проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт позивачем, яке мало місце 19.11.2024р., суд зазначає про таке.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах ( ст.33 Закону №2344-Ш).

Згідно вимог ст.34 Закону №2344-Ш визначено, що автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.

У відповідності до ст.48 Закону №2344-Ш автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Приписами ст.49 згаданого Закону №2344-Ш установлено, що водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Положення №340 встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.

Так, відповідно до п.1.3 наведеного Положення №340 його вимоги поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Згідно приписів п.6.1 Положення №340 вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонни повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Отже, у даному випадку, законодавець в імперативному порядку визначає умови для встановлення на транспортний засіб тахографа.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання тахографів визначений Інструкцією №385.

Згідно п.1.3 Інструкції №385 встановлено, що її норми поширюються на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Приписами п.3.3 Інструкції №385 передбачено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом повинен мати про собі, зокрема, заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Отже, з аналізу змісту наведених норм слідує, що зазначений у наведеній статті 48 перелік документів не є вичерпним, тобто законодавцем передбачено можливість його доповнення іншими, визначеними законодавством документами, зокрема, одним із таких інших документів є заповнені, а саме: 1) тахокарти (щоденні реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водія) у кількості, що передбачена ЄУТР; 2) або картка водія чи роздруківка даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Також і відповідно до ст.7а) Додатку до ЄУТР з 21.03.2010р. водій повинен надати інспектору реєстраційні листи за поточний день та за попередні 28 календарних днів (1+28 тахограм), коли він керував транспортним засобом.

В Україні реєстраційні листи режимів праці та відпочинку водіїв втілені у формі тахокарт або картки водія чи роздруківки даних роботи тахографа згідно п.3.3 Інструкції №385.

Аналізуючи вказані вище норми, можна дійти висновку, що водій, за умови обладнання транспортного засобу тахографом, зобов`язаний надати інспектору для контролю реєстраційні листи режиму праці та відпочинку за поточний день та попередні 28 календарних днів (1+28 тахограм), які в Україні оформлюються у формі тахокарт у кількості, що передбачена ЄУТР; або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом, що відповідає вимогам п.3.3 Інструкції №385 та є іншими документами, які передбачені законодавством (Інструкцією №385, Положенням №340) відповідно до вимог ст.48 Закону №2344-Ш.

А отже, оскільки тахокарти або бланк підтвердження віднесені до інших документів, які передбачені ст.48 Закону №2344-Ш, доводи позивача про те, що їх наявність у водія не передбачена вказаною нормою є неспроможними та спростовані вище.

Також, і за приписами абзацу 4 пункту 3.3 Наказу №385 передбачено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, має мати при собі протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

11.10.2005р. набув чинності Закон України №2819-ІУ від 7 вересня 2005р. «Про приєднання України до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)».

20.12.2010р. набрала чинності Поправка №6 до ЄУТР у частині надання до контролю реєстраційних листків (тахограм) за поточний день та попередні 28 календарних дні, а в разі відсутності тахокарт надання Бланка підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.

Отже, норми ЄУТР розмежовують такі документи, як «реєстраційний листок» та «роздруківка».

При цьому слід зазначити, що щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку водія це тахокарти, які використовуються в аналоговому тахографі.

У свою чергу, для цифрових тахографів не використовуються щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку водія. Для даного приладу необхідно використовувати карту водія, роздруківку на паперовому носії інформації про роботу та відпочинок водія.

Також і згідно до норм ст.18 Закону №2344-Ш встановлено, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, зокрема, організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

Згідно до п.1.2 Положення №340 передбачено, що зазначене Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.

Вимоги цього Положення №340 поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами пункт 1.3 згаданого Положення №340.

У відповідності до п.3.3 Положення №340 визначено, що тривалість керування водія на тиждень, включаючи надурочні роботи, не повинна перевищувати 48 годин.

А пункт 6.4 згаданого Положення №340 встановлює, що графік змінності водіїв, відомість обліку робочого часу та відпочинку водіїв зберігаються у Перевізника.

У разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, Перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4).

Водії зберігають бланк підтвердження діяльності протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

А відповідно до пункту 3.5 розділу Ш Наказу №385 перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою техографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Отже, у розумінні зазначених вище норм, контроль за режимом роботи водіїв, у тому числі, і контроль за водіями в частині необхідності заповнювати та мати при собі щоденні реєстраційні листки режимів праці та відпочинку (тахокарт) у кількості, передбаченій вимогами ЄУТР (за поточний день та за попередні 28 календарних дні), повинен здійснюватися автомобільним перевізником (у даному випадку позивачем), незалежно від протяжності маршрутів, а також від виду перевезення внутрішнього чи міжнародного.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі №823/1199/17

Статтею 60 Закону №2344-ІІІ встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абз.3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-Ш).

Таким чином, із аналізу наведених вище норм слідує, що контроль за належним виконанням обов`язків водіями, які здійснюють, як міжнародні, так і внутрішні автомобільні перевезення, зокрема, і забезпечення наявності у таких водіїв при собі щоденних реєстраційних листків режимів праці та відпочинку водія (тахокарти) у кількості, передбаченій вимогами ЄУТР (за поточний день та за попередні 28 календарних дні) або у разі їх відсутності Бланку підтвердження діяльності, покладається саме на автомобільного перевізника, а відповідно, і відповідальність за здійснення таких перевезень без згаданих документів (за відсутності реєстраційних листів режиму роботи праці та відпочинку водія за 17 та 18.11.2024р.) покладається на автомобільного перевізника, у даному випадку, на позивача, згідно абзацу 3 частини 1 ст. 60 Закону №2344-Ш.

З огляду на викладене та з урахуванням встановлених судом обставин з приводу того, що 19.11.2024р. на місці зупинки вищезгаданого транспортного засобу д.н.з. НОМЕР_1 , автомобільним перевізником за яким був позивач та який був обладнаний аналоговим тахографом, (що не заперечувалося позивачем у позові), під керуванням водія ОСОБА_2 , яким здійснювалося внутрішнє автомобільне перевезення вантажу згідно ТТН №83865 від 15.11.2024р. ФОП ОСОБА_1 (а.с.7,88), суд приходить до висновку, що позивач, як автомобільний перевізник, мав обов`язок забезпечити наявність у згаданого водія при собі щоденних реєстраційних листів режимів праці та відпочинку водія (тахокарт) за 17 та 18.11.2024р. або за їх відсутності Бланку підтвердження діяльності, надати їх до перевірки у відповідності до вимог ст.48,49 Закону №2344-Ш.

Разом з тим, судом установлено, що 19.11.2024р. під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадовою особою відповідача було зафіксовано факт здійснення внутрішнього автомобільного перевезення вантажу транспортним засобом д.н.з. НОМЕР_6 , який був обладнаний аналоговим тахографом та встановлено відсутність у водія ОСОБА_2 при собі щоденних реєстраційних листків режимів праці та відпочинку вказаного водія (тахокарт) за 17 та 18.11.2024р. або за їх відсутності Бланку підтвердження діяльності, що підтверджується змістом акту перевірки №АР089216 від 19.11.2024р. (а.с.7,88).

У цьому ж акті, у графі: «Пояснення водія про причини порушень» відображений підпис водія ОСОБА_2 про ознайомлення його з цим актом та зазначено наступне: «була повітряна тривога бланк залишився в іншому Т.З. в електронном виде есть в наличии, но інспектор не прийняв» (а.с.7,88).

Наведені обставини свідчать про те, що водій ОСОБА_2 під час проведення рейдової перевірки та складання і підписання акту перевірки визнав факт виявленого порушення, знав і усвідомлював, яке порушення скоєно, а саме: що ним не пред`явлено інспектору для контролю на транспорті щоденних реєстраційних листків режиму праці та відпочинку водія (тахокарт) за 17 та 18.11.2024р. (а.с.7,88).

З огляде на викладене, посилання позивача на не розуміння терміну поняття та виду даного документу (відсутність в момент перевірки при собі у водія ОСОБА_2 щоденних реєстраційних листків режиму праці та відпочинку водія за 17 та 18.11.2024р.), який міститься у акті перевірки, про що позивач зазначає у позові, є неспроможними та спростовано дослідженими вище судом доказами.

Отже, факт порушення 19.11.2024р. позивачем як автомобільним перевізником вимог ст.48 Закону №2344-Ш зафіксований та підтверджений актом №АР089216 (відсутні на момент перевірки щоденні реєстраційні листи режиму праці та відпочинку водія ОСОБА_2 за 17 та 18.11.2024р.) та у ході судового розгляду даної справи позивачем будь-якими іншими доказами не спростований.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу за порушення вимог ст.48 Закону №2344-Ш (здійснення внутрішніх перевезення вантажів без документів, визначених ст.48 Закону №2344-Ш, а саме: за відсутності в момент перевірки щоденних реєстраційних листків режиму праці та відпочинку (тахокарт) водія ОСОБА_2 за 17 та 18.11.2024р. або Бланку підтвердження діяльності), за оспорюваною постановою на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-Ш, є правомірним та законним.

Згідно до вимог ст.ст.73,75,76 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Проте, позивачем у позові не наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано належних доказів, які б свідчили про протиправність оспорюваної постанови з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм наведеного чинного законодавства, а також з урахуванням того, що позивачем наявність у водія ОСОБА_2 при собі на місці зупинки ТЗ документу, визначеного ст.48 Закону №2344-Ш, а саме: щоденних реєстраційних листків режиму праці та відпочинку (тахокарт) водія ОСОБА_2 за 17 та 18.11.2024р. або Бланку підтвердження діяльності, жодними доказами не підтверджена.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, доводи позивача з приводу того, що водій ОСОБА_2 не міг надати роздруківки тахокарти за 17 та 18.11.2024р. через те, що керував у цей період іншим транспортним засобом, тому фізично не міг мати їх при собі, оскільки вони перебували в іншому транспортному засобі в тахографі, з огляду на таке.

Як зазначалося вище, водій транспортного засобу обладнаного аналоговим тахографом мав обов`язок мати при собі та надавати до перевірки посадовим особам на транспорті щоденні реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водія за поточний день та за попередні 28 календарні дні, що визначено Поправкою №6 до ЄУТР, приписами Наказу №385 та Положенням №340, водночас, контроль за наявністю таких документів у водія перед рейсом покладено на автомобільного перевізника згідно до ст.18 Закону №2344-Ш, тобто, у даному випадку на позивача.

Отже, із аналізу наведених приписів слідує, що саме законодавець чітко встановив обов`язок водія надати при перевірці відповідному державному органу щоденні реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водія у кількості, передбаченій ЄУТР (тахокарт) 29 штук, (а також Бланку підтвердження діяльності в разі відсутності тахокарт), а перевізника забезпечити їх наявність у водія.

Тобто, фактично, позивач у позові визнав факт відсутності 19.11.2024р. при собі під час проведення рейдової перевірки у водія ОСОБА_2 вказаних документів, передбачених ст.48 Закону №2344-Ш, а відповідно, із наведених встановлених обставин, слід дійти висновку, що саме позивач, як автомобільний перевізник у даних правовідносинах, не здійснив належного контролю за режимом роботи та відпочинку водія, не забезпечив наявність у нього вищенаведених документів, тому саме позивач має нести відповідальність за таке порушення, що відповідає приписам ст.18 Закону №2344-Ш, Наказу №385 та Положенню №340.

При цьому, судом критично надається оцінка доводам позивача з приводу того, що позивачем такі тахокарти щодо режиму роботи та відпочинку водія ОСОБА_2 за 17 та 18.11.2024р. надані до суду, оскільки вони не підтверджують факту наявності їх та надання до перевірки водієм ОСОБА_2 саме у момент проведення рейдової перевірки, тому такі докази не можуть бути визнані судом належними та допустимими в силу ст.73,74 Кодексу адміністративного судочинства України та численної сталої судової практики з цього питання Верховного Суду.

Також і не заслуговують на увагу, тому відхиляються судом, твердження позивача про те, що оспорювана постанова є невмотивованою, а саме: в ній не конкретизовано норму якого закону порушено водієм, що на переконання позивача, є порушенням принципу правової визначеності, з огляду на наступне.

По-перше, зазначену постанову про застосування штрафу прийтято не стосовно прав та інтересів водія ОСОБА_2 , а стосовно прав та інтересів, які стосуються позивача як актомобільного перевізника.

По-друге, зазначені доводи не відповідають дійсності та спростовуються змістом самої оскаржуваної постанови, з копії якої видно, що позивачем допущено порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», зазначено особу порушника ФОП ОСОБА_1 , дату, час та місце порушення, є посилання на акт перевірки, яким ці порушення зафіксовані за №089216 від 19.11.2024р., зазначені і приписи абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-Ш за яким встановлена відповідальність за таке порушення, а відповідно, досліджені судом обставини, наведені у оспорюваній постанові, свідчать про те, що вовна є конкретизованою та обґрунтованою і дає чітке розуміння позивачеві, яке саме порушення ним вчинено.

А не зазначення у вказаній постанові лише конкретного пункту статті, який порушений позивачем, не може бути підставою для звільнення позивача від відповідальності за вчинене ним порушення вимог законодавства на транспорті.

Щодо порушення принципу правової визначеності, то у цій частині суд зазначає про таке.

Принцип правової визначеності є фундаментальною складовою верховенства права і означає, що закони та правові акти повинні бути ясними, передбачуваними й доступними для розуміння громадянами.

У позові позивач не зазначає, у чому полягає порушення його принципу правової визначеності в силу того, що наведені вище Закон №2344-Ш, Наказ №385 та Положення №340 є чіткими, передбачуваними й доступними для розуміння, зокрема, і позивачем.

А відтак, будучи автомобільним перевізником, позивач не може не знати та не розуміти наслідки своїх дій у даних правовідносинах, а тому має бути добре обізнаним у питанні своїх прав, обов`язків та інтересів, а також і рівня відповідальності за порушення законодавства щодо вантажних перевезень автомобільним транспортом згідно вимог Закону №2344-Ш, оскільки ст.68 Конституції України передбачено, що незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності.

Факт того, що позивач розуміє і знає свої повноваження, права та обов`язки у сфері здійснення вантажних перевезень автомобільним транспортом, а також і про відповідальність, яка на нього може бути покладена за порушення ст.48 Закону №2344-Ш підтверджується і тим, що до позову останній надав копії тахокарт водія ОСОБА_2 за 17 та 18.11.2024р., які не були надані вказаним водієм в момент проведення рейдової перевірки 19.11.2024р. о 20:40 год. (а.с.10-13).

Тобто, із аналізу наведених обставин, суд констатує, що порушення принципу правової визначеності у даних правовідносинах позивачем жодними доказами не доведене.

Усі інші аргументи позивача вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

В той же час, відповідачем у даних правовідносинах належними, достатніми та допустимими доказами доведено правомірність прийняття оспорюваної постанови у силу ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваної постанови згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті вищевказаної постанови відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не підтверджено та не доведено жодними доказами, порушення відповідачем прав та інтересів позивача під час її прийняття, а тому у адміністративного суду підстави для її визнання протиправною та скасування відсутні.

Окрім того, судом враховується і правова позиція ЄСПЛ, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Приймаючи до уваги все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, тому у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем під час розгляду даної справи, зокрема, судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн. згідно квитанції №SDUT-7D75-69BE від 22.01.2025р. (а.с. 4,21), суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову такі судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні обґрунтовані підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257- 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №076889 від 03.01.2025р. - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва