Справа № 160/20212/24
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа №160/20212/24

адміністративне провадження № К/990/45874/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шишова О.О.,

суддів: Дашутіна І.В., Яковенка М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про стягнення коштів, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою представника відповідача Бичкова Володимира Вячеславовича на додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року (прийняте у складі головуючого судді Горбалінського В. В.) та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у справі №160/20212/24 (постановлені в складі колегії суддів: головуючого Дурасової Ю. В., суддів: Лукманової О. М., Оліфіренко Н. А.)

УСТАНОВИВ:

І. Рух справи

23 липня 2024 року Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДПС у Дніпропетровській області, податковий орган) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути податковий борг до бюджету у сумі 229 564,81 грн.

16 вересня 2024 року надійшла заява представника позивача Бичкова Володимира Вячеславовича, в якій заявник просить стягнути на користь відповідача суму судових витрат в розмірі 6000грн., які понесені відповідачем на професійну правничу допомогу в цій справі у якості компенсації внаслідок необґрунтованих дій позивача та невиконання вимог суду.

ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року заяву позов залишено без розгляду.

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції висновував, що позивачем двічі не подано витребувані судом документи, не повідомлено суд про неможливість подання до суду витребуваних судом документів, ураховуючи той факт, що вказані докази мають суттєве значення для розгляду справи, наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

Додатковим рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 заяву представника ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Задовольняючи частково заяву, суд виходив з того, що судові витрати відповідача на професійну правничу допомогу з урахуванням критерію розумності становлять 2000,00 грн.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - задоволено.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалюючи таке рішення, апеляційний суд виходив з того, що суд може розглянути справу за наявними в ній доказами, у разі, якщо суб`єктом владних повноважень не подано витребувані судом доказі. У цій справі позивач є суб`єктом владних повноважень, отже, суд може розглянути справу за наявними в ній доказами.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року - скасовано.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 від 16.09.2024 про компенсацію судових витрат в розмірі 6000 грн. за надання професійної правничої допомоги - відмовлено.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 від 12.11.2024 про розподіл судових витрат на правничу професійну допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2500 грн. - відмовлено.

Апеляційний суд висновував, що справа по суті не вирішена, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат, зокрема визначення розміру витрат на правничу допомогу. Суд першої інстанції не дослідив зазначені процесуальні норми та припустився помилкових висновків про можливість розподілу судових витрат до розгляду справи по суті та стягнення витрат на правничу допомогу. За таких же умов, на даний час відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

ІІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

Не погоджуючись з додатковим рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 4000 грн, з постановами Третього апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року, представник позивача Бичков В. В. подав касаційну скаргу, в якій просить:

скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у справі № 160/20212/24 та залишити без змін ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року про залишення позову ГУ ДПС у Дніпропетровській області без розгляду;

скасувати додаткове рішення від 18 вересня 2024 року Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/20212/24 в частині невизнання судом права позивача на відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про їх стягнення, а в іншій частині додаткове рішення від 18 вересня 2024 року Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/20212/24 залишити без змін.

Скаржник наголошує, що на переконання відповідача перша частина речення, де згадується суб`єкт владних повноважень, частини 9 статті 80 КАС України стосується випадків, коли суб`єкт владних повноважень виступає у справі відповідачем, тому суд апеляційної інстанції під час застосування цієї норми права повинен був віддати перевагу процесуальному (позивач), а не правовому статусу позивача (суб`єкт владних повноважень).

Не має законних підстав для тлумачення приписів частини 9 статті 80 КАС України таким чином, що правові наслідки для позивача не можна застосувати по відношенню до суб`єктів владних повноважень. У протилежному випадку, це буде суперечити приписам статтям 2, частини 1 та 2 статті 6, статті 8 КАС України.

Щодо неправомірності постанови суду апеляційної інстанції про скасування додаткового рішення представник позивача зазначає, що Третій апеляційний адміністративний суд скасував ту частину додаткового рішення від 18 вересня 2024 року, яку не оскаржував відповідач, а від оскарження цього додаткового рішення позивач відмовився на підставі заяви від 08 листопада 2024 року та така відмова прийнята апеляційним судом згідно ухвали від 14 листопада 2024 року.

Тобто, апеляційний суд вийшов за межі апеляційної скарги відповідача та після відмови позивача від своєї скарги в частині витрат на професійної правничої допомоги, з власної ініціативи, повністю скасував додаткове рішення суду першої інстанції, що є порушенням приписів частини 1 ст. 308 КАС України (межі перегляду судом апеляційної інстанції).

Щодо підстав скасування додаткового рішення суду першої інстанції про розподіл судових витрат в частині зауважує, що відповідач є фізичною особою та не є фахівцем в галузі права, податкового обліку та перебуває у вочевидь нерівному становищі по відношенню з податковим органом.

Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що гонорар є завищеним, натомість дійшов передчасного помилкового висновку та за критерієм, який не може ніяким чином бути перевірений судом будь-якої вищої інстанції (ні за розміром погодинного гонорару, ні за витраченим адвокатом часом), визнав розумним до стягнення гонорар в розмірі 2000,00 грн. Представник позивача зауважує, що є незрозумілим, з чого взагалі виходив суд першої інстанції, окрім посилань на те, що у справі поданий тільки один відзив.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України (у редакції, чинній з 8 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для закриття касаційного провадження, з огляду на таке.

Ключовим у цій справі є питання можливості касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, якою визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1402-VIII Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

За правилами пункту 1 частини другої статті 36 Закону № 1402-VIII Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції в порядку, встановленому процесуальним законом.

Таким процесуальним законом для Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду є КАС України, який визначає його юрисдикцію та повноваження, встановлює порядок здійснення судочинства, у тому числі як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яким відповідно до статті 327 цього Кодексу, є Верховний Суд.

Згідно із частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, право на касаційне оскарження судових рішень закріплено у Конституції України (пункт 8 частини першої статті 129 Основного Закону), у Законі № 1402-VIII (частина перша статті 14), у КАС України (зокрема, у частині першій статті 13).

Вирішуючи питання щодо можливості оскарження в касаційному порядку постанови суду апеляційної інстанції, якою було скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі (зокрема, ухвали про залишення позову без розгляду) Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до практики країн Європейського Союзу (далі - ЄС), змістовного тлумачення положень статті 328 КАС України у співвідношенні з положеннями Конституції України та загальними засадами адміністративного судочинства.

Так, у країнах ЄС вважається цілком виправданою і є загальноприйнятою практикою застосування процесуальних фільтрів. В ЄС переважає підхід, згідно з яким, спір має бути вирішено в суді першої інстанції. Апеляційна інстанція виправляє допущені помилки, а касаційна розглядає лише фундаментальні питання. Зокрема, відповідно до рекомендації Комітету міністрів Ради Європи від 07.02.1995 №R(95)5 (далі - рекомендація №R(95)5) державам-членам рекомендовано вживати заходів щодо визначення кола питань, виключених із права на апеляцію та касацію, для запобігання будь-яким зловживанням системою оскарження. За змістом пункту «с» статті 7 рекомендації №R(95)5 скарги до суду третьої інстанції мають подаватися передусім щодо тих справ, які заслуговують на такий розгляд. Наприклад, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, в яких питання права мають значення для широкого загалу.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 05.04.2018 у справі «Zubac v. Croatia» визначено критерії застосування законодавчих обмежень щодо доступу до Верховного суду, а саме: передбачуваність обмеження; несприятливі наслідки помилок під час провадження, що призвело до відмови заявникові у доступі до вищого суду; можливість стверджувати, що такі обмеження здатні спричинити «надмірний формалізм».

У цій справі ЄСПЛ наголосив: «Коли національне законодавство дало суду змогу відфільтрувати справи, що надходять до нього, вищий суд, вирішуючи питання про надання доступу, не обмежений помилковою оцінкою цього порогу, наданою судами нижчої інстанції.»

Суд зауважив, що оскаржуване обмеження мало законну мету - дотримання встановленого законом раціонального порогу для подання скарг до Верховного Суду задля забезпечення того, щоб найвища інстанція з огляду на її роль розглядала лише питання, які мають фундаментальне значення.

Отже, практика ЄСПЛ свідчить про те, що будь-які обмеження у доступі до касаційного перегляду справи є сумісними з вимогами статті 6 Конвенції, якщо вони передбачені національним законодавством та не обмежують реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права не було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну (законну) мету.

Такі підходи знайшли своє відображення і в національній правовій системі, зокрема, Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» викладено в новій редакції статтю 129 Конституції України, якою визначаються основні засади судочинства.

На відміну від попередньої редакції, якою однією із засад судочинства визначалося «забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом», Конституція України в чинній редакції однією з основних засад судочинства визначає «забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення».

Необхідність та мета таких змін розкривається в Пояснювальній записці до проекту Закону України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", у якій зазначено, що запропонована нова редакція положення щодо забезпечення права на апеляційний перегляд та касаційне оскарження мінімізує наявні у чинній редакції пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України ризики розширеного тлумачення на рівні закону винятків із цього правила, що у наслідку спричиняє до обмеження конституційного права особи на оскарження судового рішення.

При цьому, встановлення законом виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, дасть змогу побудувати ефективну судову систему, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення.

Надалі, з метою обмеження можливості оскарження в касаційному порядку окремих процедурних судових рішень законодавець прийняв Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Так, у Пояснювальній записці до проекту Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" зазначено, що законопроектом запроваджуються розумні процесуальні фільтри, зокрема, для касаційного оскарження судових рішень.

Запроваджені Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» зміни основних засад судочинства знайшли своє відображення у статті 2 КАС України, пунктом 7 частини третьої якої передбачено, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом.

Таким чином, законодавцем послідовно унормовано засади адміністративного судочинства, які спрямовані на обмеження можливості касаційного оскарження окремих процедурних судових рішень як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції.

При цьому обмеження права на касаційне оскарження відповідають Конституції України та узгоджуються з правовими позиціями ЄСПЛ, викладеними, зокрема, у справах «Levages Prestations Services v. France» та «Brualla Gomez de la Torre v. Spain», в яких зауважено, що умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. З огляду на особливий статус суду касаційної інстанції процесуальні процедури в ньому можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після розгляду справи судом першої, а потім - апеляційної інстанції.

Такі підходи були втілені у статті 328 КАС України, якою регламентовано право на касаційне оскарження, яке доступне певному колу суб`єктів, визначеному частиною першою цієї статті, та щодо чітко окреслених судових рішень з процесуальних питань, які можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції, які визначені в частинах другій і третій цієї норми процесуального закону.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

У касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку (частина друга статті 328 КАС України).

Відповідно до зазначених пунктів частини першої статті 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: повернення заяви позивачеві (заявникові) (пункт 3), відмови у відкритті провадження у справі (пункт 4), залишення позову (заяви) без розгляду (пункт 12), закриття провадження у справі (пункт 13), відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (пункт 17), заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження (пункт 20).

Водночас частиною третьою статті 328 КАС України обумовлено, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову та заміни заходу забезпечення позову, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Таким чином, частиною першою статті 328 КАС України передбачена можливість касаційного оскарження рішень судів першої інстанції, якими закінчено судовий розгляд (частина третя статті 241 КАС України), після апеляційного перегляду справи, а також постанов суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом. Разом з цим, таке оскарження можливе лише у випадку, якщо суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка звертається з касаційною скаргою.

Натомість частина друга зазначеної норми процесуального закону встановлює виключний перелік процесуальних рішень суду першої інстанції, які після їх перегляду апеляційним судом, можуть бути переглянуті в касаційному порядку.

Частина третя зазначеної статті передбачає право на касаційне оскарження ухвал суду апеляційної інстанції, перелік яких також є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Аналіз наведеного вище свідчить про те, що ухвали суду першої інстанції, які відповідно до частини другої статті 328 КАС України підлягають касаційному оскарженню, за своєю суттю є такими, що або мають певний вплив на права та обов`язки учасників процесу, який за своїм характером та природою може прирівнюватися до впливу, який має рішення суду, яким вирішено спір по суті (ухвали про: забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову), або перешкоджають реалізації учасникам процесу фундаментального права на доступ до суду, тобто перешкоджають подальшому провадженню у справі (зокрема, ухвали про: повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі, залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі).

На думку об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, якщо відповідне втручання чи обмеження щодо прав і свобод учасника адміністративного процесу усунуте судом апеляційної інстанції, а ухвала суду першої інстанції, яка становила таке втручання, скасована, то і відсутній предмет касаційного перегляду.

Суд також звертає увагу на те, що за змістом частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Отже, у разі ухвалення судом апеляційної інстанції постанови про скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі (зокрема, ухвали про: повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі, залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі) та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, усуваються перешкоди для подальшого провадження у справі, тому суд касаційної інстанції в силу положень КАС України не має повноважень для перегляду такої постанови апеляційного суду.

Ураховуючи зазначене постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатом перегляду ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі (зокрема, ухвал про: повернення заяви позивачеві (заявникові), відмови у відкритті провадження у справі, залишення позову (заяви) без розгляду, закриття провадження у справі), якою така ухвала була скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду не може бути предметом касаційного оскарження.

Такий правовий висновок висловила об`єднана палата Касаційного адміністративного суду міститься у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 380/970/24.

Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у наведеній постанові також дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду, викладеної у судових рішеннях (зокрема, у справі №640/6003/22, у якій ухвалою від 02.07.2024 було закрито касаційне провадження за скаргою на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2023, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду та у справі №380/4008/24, у якій ухвалою від 11.07.2024 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2024, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про повернення позову та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду), згідно з якою постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якою, до того ж, спір по суті не вирішувався, не може бути предметом касаційного оскарження, та погоджується з таким висновком, викладеним в зазначених судових рішеннях Верховного Суду.

За загальним правилом, відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на викладене, враховуючи наведені вище норми КАС України, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана у цій справі постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 14 листопада не підлягає перегляду в касаційному порядку відповідно до Глави 2 розділу III КАС України.

Крім постанови апеляційного суду від 14 листопада 2024 року, якою ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, позивач оскаржує постанову апеляційного суду, якою: додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року - скасовано; у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 16.09.2024 про компенсацію судових витрат в розмірі 6000 грн. за надання професійної правничої допомоги - відмовлено; у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 12.11.2024 про розподіл судових витрат на правничу професійну допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2500 грн. - відмовлено.

Також позивач оскаржує додаткове рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року (невід`ємну складову основного судового рішення), яким заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково, стягнуто судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Разом із тим, оскільки Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з перегляду постанови апеляційного суду, якою справу направлено на розгляд до суду першої інстанції, оскільки вона не може бути предметом касаційного оскарження, відсутні і підстави для перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанцій щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу.

З огляду на викладене, ураховуючи наведені вище норми КАС України, висновки Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 380/970/24 касаційне провадження у цій справі необхідно закрити.

Керуючись статтями 341, 339, 344, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою представника позивача Бичкова Володимира Вячеславовича на додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у справі №160/20212/24 за позовом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Шишов

Судді І. В. Дашутін

М. М. Яковенко