Справа № 380/22926/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/22926/24 пров. № А/857/6308/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі № 380/22926/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції Брильовський Р.М.,

час ухвалення рішення 13 січня 2025 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач), у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 278/03.32-10 від 04.06.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її трудової діяльності з 01.09.1980 по 20.07.1981, з 30.03.1982 по 30.06.1982, з 01.09.1982 по 31.05.1983, з 27.06.1983 по 01.08.1985, з 11.07.1985 по 25.09.1985, з 21.10.1985 по 13.10.1987, з 07.06.1988 по 28.06.1989, з 03.01.1997 по 03.05.2003, з 28.12.2006 по 17.10.2011 та направити до Жешувського відділення Фонду соціального страхування Республіки Польща (ZUS) відповідь на запит із підтвердженням стажу ОСОБА_1 набутого на території України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 04.06.2024 № 278/03.32-10 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання та трудової діяльності з 01.09.1980 по 20.07.1981, 30.03.1982 по 30.06.1982, 01.09.1982 по 31.05.1983, 27.06.1983 по 01.08.1985, 11.07.1985 по 25.09.1985, 21.10.1985 по 13.10.1987, 07.06.1988 по 28.06.1989, 03.01.1997 по 03.05.2003, 28.12.2006 по 17.10.2011 та направити до Жешувського відділення Фонду соціального страхування Республіки Польща (ZUS) відповідь на запит із підтвердженням стажу ОСОБА_1 набутого на території України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на момент розгляду заяви позивача про призначення пенсії відсутній міжнародний договір з російською федерацією з приводу пенсійного забезпечення, а положення Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.05.1992 (далі - Угода), в тому числі щодо визнання стажу, не поширюються на стаж, набутий, громадянами України на території російської федерації. Зазначає, що визначення загального трудового та страхового стажу особи проводиться органами Пенсійного фонду України на підставі трудової книжки чи інших документів, а з 01.07.2000 на підставі відомостей, що є в системі персоніфікованого обліку. Підкреслює, що позивач не має достатнього страхового стажу (загальний страховий стаж становить 5 років 10 місяців 24 дні), відтак не має права виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянкою України, яка виїхала до Республіки Польща працює там та постійно проживає, що підтверджується карткою побуту.

Після досягнення 60 років, позивач звернулася до компетентної польської інституції (управління соціального захисту Жешувського відділення) за призначенням пенсії по віку із заявою від 16.01.2023 згідно з формуляром PL-UA 5 та іншими документами відповідно до Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення та польського законодавства.

Польська інституція повідомила позивачу, що призначення пенсії можливе лише у разі підтвердження відділом виконання міжнародних договорів Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області страхового стажу позивача шляхом надання відповіді з таким підтвердженням на запит польської інституції управлінням пенсійного забезпечення.

За результатами розгляду було прийнято рішення від 04.06.2024 № 278/03.32-10, яким Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області до страхового стажу позивача не зарахувало періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки не долучено засвідченої судом копії рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 26.04.2013 у справі № 119/2366/13-ц, а довідка про укладення шлюбу № А-01169 видана органом держави-агресора, що протиправно анексував Автономну Республіку Крим, яку видано тимчасово окупованою територією. Також до страхового стажу не зараховано періоди роботи: з 30.03.1982 по 30.06.1982, з 01.09.1982 по 31.05.1983, з 27.06.1983 по 01.08.1985, оскільки трудова діяльність проходила за межами України (пункт 3 статті 12 Угоди), на території російської федерації; - з 03.01.1997 по 03.05.2003, оскільки відсутні дані про сплату внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу; - догляд за дитиною до 3 років з 13.06.1997 по 12.06.2000, оскільки у наданій копії свідоцтва про народження відсутня відмітка про одержання паспорта або інша інформація, що підтверджує факт догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Не погодившись із такою відповіддю позивач звернулася із цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом № 1058-IV та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою Закону №1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

У частині першій статті 24 цього Закону надається визначення правового терміну страховий стаж. Отже страховий стаж, це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що уточнюючі довідки підприємств або організацій для підтвердження спеціального трудового стажу, приймаються у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років.

Зі змісту наведених норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці відповідач вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Отже, кожен громадянин України, включно пенсіонер, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення визначає Закон України «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III ).

Стаття 1 Закону № 2235-III визначає громадянство України як правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках, громадянина України як особу, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Позивач, проживаючи в Республіці Польща, як громадянка України, має такі самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Виходячи з правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може залежати від умови постійного проживання в Україні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 року у справі № 182/1283/17, а також у постановах від 18.09.2018 у справі № 522/535/17, від 19.09.2018 у справі № 766/1519/17 та від 31.01.2019 у справі № 520/9721/16-а, від 08.08.2019 по справі № 414/2109/16-а, від 01.10.2019 у справі №804/3646/18, від 14.07.2020 у справі № 414/2108/16.

У справі, яка розглядається апеляційним судом встановлено, що позивач 16.01.2023 подала згідно з формуляром PL-UA 5 та іншими документами відповідно до Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення та польського законодавства до Жешувського відділення Фонду соціального страхування Республіки Польща (ZUS) заяву про призначення пенсії.

Згідно з записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 10.04.1982 року встановлено, що позивач працювала:

- з 30.03.1982 по 30.06.1982 роки в Калінінградському технічному інституті рибної промисловості та господарства;

- з 01.09.1982 по 31.05.1983 роки в Калінінградському технічному інституті рибної промисловості та господарства;

- з 27.06.1983 по 01.08.1985 роки в Ульяновському авіаційному промисловому комплексі;

- з 11.07.1985 по 25.09.1985 роки в «МПС СССР».

- з 21.10.1985 по 13.10.1987 роки в туристично-оздоровчому комплексі «Горизонт»;

- з 07.06.1988 по 28.06.1989 роки в Феодосійській фабриці індивідуального пошиву і ремонту одягу;

- з 03.01.1997 по 03.05.2003 роки в Веселівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Веселівської сільської ради м. Судака Автономної Республіки Крим.

- з 28.12.2006 по 17.10.2011 роки в Веселівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Веселівської сільської ради м. Судака Автономної Республіки Крим.

Разом з тим, в оскаржуваному Рішенні відповідач вказав про відсутність у позивача стажу, достатнього для призначення їй пенсії за віком, а саме: загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 5 років 10 місяців 24 дні, в тому числі страховий стаж набутий в Україні, підтверджений згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу - 4 роки 9 місяців та страховий стаж набутий на території Республіки Польща станом на червень 2023 1 рік 1 місяць 24 дні, тобто менше необхідних 30 років страхового стажу. При цьому, відповідач не зарахував до страхового стажу позивача періоди її трудової діяльності з 01.09.1980 по 20.07.1981, з 30.03.1982 по 30.06.1982, з 01.09.1982 по 31.05.1983, з 27.06.1983 по 01.08.1985, з 11.07.1985 по 25.09.1985, з 21.10.1985 по 13.10.1987, з 07.06.1988 по 28.06.1989, з 03.01.1997 по 03.05.2003, з 28.12.2006 по 17.10.2011.

Водночас, оскаржуване Рішення відповідача не містить належного обґрунтування щодо неможливості підтвердження страхового стажу позивача за період з 30.03.1982 по 30.06.1982, з 01.09.1982 по 31.05.1983, з 27.06.1983 по 01.08.1985 у зв`язку із припиненням всіх дипломатичних відносин із російською федерацією, а містить лише посилання на пункт 3 статті 12 Угоди, відповідно до якого, якщо, після підсумовування, відповідно до пункту 1, застрахована особа не набуває права на пенсію, компетентна установа Договірної Сторони враховує страховий стаж, набутий в третій державі, з якою обидві Договірні Сторони зв`язані міжнародною угодою, яка передбачає підсумовування страхового стажу.

Частиною четвертою статті 1 Закону №1788-XII передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).

Відповідно до частини другої статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, рф, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» від 29.11.2022 №1328 (далі - Постанова №1328) постановлено вийти з Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Отже, до набрання чинності Постановою №1328 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно з Угодою. За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Також судом апеляційної інстанції відхиляються посилання відповідача на лист Міністерства соціальної політики України від 12.01.2023 № 411/0/2-23/54, як на відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періоду роботи в російській федерації та визнає такі необґрунтованими, оскільки позивач набула трудовий стаж, звернулася за призначенням пенсії з документами, які були отриманні нею до введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Зазначений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 30 січня 2020 року у справі № 489/5194/16-а та від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що набутий трудовий стаж позивача протягом періодів з 30.03.1982 по 30.06.1982, з 01.09.1982 по 31.05.1983, з 27.06.1983 по 01.08.1985 підлягає зарахуванню до страхового стажу як такий, що має бути врахований при вирішенні питання про призначення пенсії за віком.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови в зарахуванні періодів роботи з 03.01.1997 по 03.05.2003 та 28.12.2006 по 17.10.2011 стала відсутність інформації про сплату роботодавцем страхових внесків за спірні періоди.

При цьому, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Однак обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає підставними висновки суду першої інстанції, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за вищевказані періоди не є підставою для позбавлення позивача права на призначення пенсії.

Вказане також узгоджується із позицією Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що міститься у постановах від 23 березня 2020 року у справі №535/1031/16-а, 29 березня 2023 року у справі №360/4129/20.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що стаж роботи позивача підтверджується її трудовою книжкою, що є основним документом відповідно до ст.62 Закону №1788-ХІІ. Так, періоди роботи з 21.10.1985 по 13.10.1987, 03.01.1997 по 03.05.2003 та з 28.12.2006 по 17.10.2011 підтверджені записами трудової книжки НОМЕР_1 , тому позивач має право на зарахування вказаних вище періодів роботи до страхового стажу.

Відповідач в апеляційній скарзі не наводить жодних аргументів щодо спростування висновку суду першої інстанції про зарахування періоду навчання, відтак колегія суддів не надає згаданому оцінки.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність у позивача права на отримання пенсії із урахуванням спірних періодів роботи.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі № 380/22926/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 23 квітня 2025 року.