Справа № 160/22246/24
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 квітня 2025 року м. Дніпросправа № 160/22246/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Баранник Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 р. (суддя Коренев А.О) в адміністративній справі №160/22246/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду його рапорту від 14 травня 2024 р. (вх.№6404) про звільнення з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до абзацу 6 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку із наявністю у нього матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути його рапорт від 14 травня 2024 р. (вх. №6404) про звільнення з військової служби, підготувати та направити подання на звільнення із військової служби командиру Військової частини НОМЕР_1 у відповідності до вимог нормативно-правових актів, якими регламентовано порядок звільнення з військової служби, для прийняття рішення та видання наказу про звільнення його з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до абзацу 6 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку із наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути його рапорт від 14 травня 2024 р. (вх. №6404) про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти рішення по суті рапорту відповідно до вимог абзацу 6 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, щодо його звільнення з військової служби у зв`язку із наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи, із урахуванням викладених обставин.

В обґрунтування позовних вимог вказав про протиправну бездіяльність командування Військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_1 щодо не розгляду його рапорту від 14 травня 2024 р. про звільнення з військової служби, виходячи з приписів абзацу 6 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції, що діяла на час його подання.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024р., ухваленим за результатами розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Судом:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту від 14 травня 2024 р. (вх.№6404) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до абзацу 6 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку із наявністю у нього матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 14 травня 2024 р. (вх. № 6404) про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку із наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи), та прийняти відповідне рішення із урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що у разі, якщо на момент прийняття суб`єктом владних повноважень у межах визначених законодавством строків рішення, у законодавстві запроваджено нове правове регулювання цих правовідносин, відмінне від того, яке існувало на момент звернення особи із відповідною заявою, вказаний суб`єкт не має законних можливостей діяти або приймати рішення із урахуванням попереднього нормативно - правового регулювання, який вже є нечинним. Рапорт позивача від 14 травня 2024 р. із доданими до нього документами до Військової частини НОМЕР_1 від Військової частини НОМЕР_2 надійшов 10 червня 2024 р. За результатами розгляду надано відповідь від 14 червня 2024 р. На час розгляду законодавство чітко вимагало наявність такої умови для звільнення військовослужбовця, як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи. Позивачем відповідних документів не було надано та про наявність в його випадку таких обставин не зазначалося. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Письмові відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації та з 21 травня 2023 р. по теперішній час проходить її у Військовій частині НОМЕР_2 .

14 травня 2024 р. ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із наявністю матері з ІІ групою інвалідності. До рапорту долучено, зокрема, довідку МСЕК серії 12 ААГ №264555 на ім`я ОСОБА_2 .

Військовою частиною НОМЕР_2 підготовлено подання на звільнення ОСОБА_1 , яке разом із документами направлено на розгляд до Військової частини НОМЕР_1 . Зазначені документи надійшли до Військової частини НОМЕР_1 10 червня 2024 р.

Військовою частиною НОМЕР_1 листом від 14 червня 2024 р. повернуто на адресу Військової частини НОМЕР_2 матеріали щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 для доопрацювання як таких, що не містить вичерпного переліку документів, які підтверджують обставини для звільнення, визначенні Законам України «Про військовий обов`язок та військову службу» (зі змінами, внесеними Законом України від 08 травня 2024 р. № 3678-ІХ)».

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент подання ОСОБА_1 14 травня 2024 р. рапорту діяла редакція Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", яка передбачала можливість його звільнення з військової служби, враховуючи наявність в нього матері з інвалідністю другої групи, втім Військова частина НОМЕР_1 вчинила протиправну бездіяльність та не розглянула його рапорт.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Перевірка оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-ХІІ в редакції до 18 травня 2024 р. встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-ХІІ в редакції чинній з 18 травня 2024 р. встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи письмових доказів, 14 травня 2024 р. ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із наявністю в нього матері з ІІ групою інвалідності. До вказаного рапорту було долучено, зокрема, довідку МСЕК серії 12 ААГ №264555 (а.с.13 - зворот).

Військовою частиною НОМЕР_2 підготовлено подання на звільнення ОСОБА_2 , яке разом із документами 06 червня 2024 р. направлено на розгляд до Військової частини НОМЕР_1 . 10 червня 2024 р. Зазначені документи до Військової частини НОМЕР_1 надійшли 10 червня 2024 р. (а.с.46).

Військовою частиною НОМЕР_1 листом від 14 червня 2024 р. повернуто на адресу Військової частини НОМЕР_2 матеріали щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 для доопрацювання як таких, що не містить вичерпного переліку документів, які підтверджують обставини для звільнення, визначенні Законам України «Про військовий обов`язок та військову службу» (зі змінами, внесеними Законом України від 08 травня 2024 р. № 3678-ІХ)» (а.с.28).

Підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-ХІІ в редакції чинній з 18 травня 2024 р. чітко передбачає звільнення з військової служби лише при необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній».

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

За правовим висновком Верховного Суду у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності. Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками (справа №803/1541/16).

Подані ОСОБА_1 разом із рапортом про звільнення від 14 травня 2024 р. документи не були достатніми для звільнення його з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції, чинній на час розгляду його рапорту Військовою частиною НОМЕР_1 , тому остання не проявила протиправної бездіяльності відносно розгляду рапорту та вірно повернула документи для допрацювання.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, пред`явлені до Військової частини НОМЕР_1 , застосував до спірних правовідносин закон в редакції, яка втратила чинність, що призвело до невірного вирішення спору.

Щодо вимог апеляційної скарги.

Як зазначено вище, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені судом першої інстанції частково. Рішення суду в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, позивачем в апеляційному порядку не оскаржене.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, не наводячи, при цьому, жодних мотивів, за яких скаржник не згоден із висновками суду першої інстанції, що стали підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до Військової частини НОМЕР_2 .

Відтак, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржене рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині з підстав, передбачених статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у наведеній частині.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 р. в адміністративній справі №160/22246/24 - скасувати в частині, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволенні та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 р. в адміністративній справі №160/22246/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 16 квітня 2025 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий

суддя Н.П. Баранник