Справа № 520/7890/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Старосєльцева О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 р. Справа № 520/7890/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2024, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 02.04.24 по справі № 520/7890/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лихачовський елеватор"

до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лихачовський елеватор» (далі позивач, ТОВ «Лихачовський елеватор») звернулося до суду з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях (далі відповідач, Укртрансбезпека, апелянт), в якій просило:

- визнати протиправною та скасувати постанову відповідача №335977 від 30.03.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу.

02.04.2024 рішенням Харківського окружного адміністративного суду позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях від 30.03.2023 №335977 про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Укртрансбезпека на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Укртрансбезпека подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин та невірне застосування норм матеріального права, просила суд рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що відповідно до приписів п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 №363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих правил.

Також апелянт зауважив, що транспортний засіб MAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом OMT.SRL, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався з кордону. Місцем розвантаження у CMR від 03.03.2023 Волинська область. Тобто, водієм на вказаному транспортному засобі з напівпричепом не здійснювалось міжнародне перевезення, відтак надана CMR від 03.03.2023, не може вважатися належним документом на вантаж у розумінні ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Крім того, апелянт звернув увагу суду на те, що водієм було надано «ттн в електронному вигляді «телефон»», тобто товарно-транспортна накладна була в телефоні у водія, що ніяким чином не співвідноситься з твердженням позивача про відсутність необхідності складання товарно-транспортної накладної.

Наразі чинним законодавством не передбачено складання та пред`явлення ТТН у електронному вигляді.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

07.03.2023 о 11-25год. на 315 км а/д М-03 "Київ-Харків-Довжанський" головним спеціалістом Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області за направленням від 06.03.2023 №008188 відносно транспортного засобу марки MAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом OMT.SRL, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , було проведено захід державного нагляду (контролю) у формі рейдової перевірки.

Результати перевірки оформлені актом №252294 від 07.03.2023 (далі - Акт).

У тексті Акту викладені власні судження суб`єкта владних повноважень про порушення заявником як перевізником ст.48 Закону України від 05.04.2001 №2344-III "Про автомобільний транспорт" відсутність у водія товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж.

Згідно із записом у бланку означеного акту перевірки водій - ОСОБА_1 , зі змістом акту перевірки ознайомився на місці складання та його підписав. Будь-яких пояснень щодо причини порушень водій не надавав.

Повідомленням, направленим з Актом 22.03.2023р. поштовим відправленням за №940, представника ТОВ "Лихачовський елеватор" викликано на розгляд справи про порушення на 30.03.2023 з 9.00 до 12.00.

Поштове відправлення №940 отримано 27.03.2023 відповідно до поштового конверту та трекінгу АТ "Укрпошта".

29.03.2023 ТОВ "Лихачовський елеватор" надав суб`єкту владних повноважень свої заперечення (вих. №86/290323) з копією міжнародної товарно-транспортної накладної СМR від 03.03.2023 LV000005ADN/PA/UA, де зазначив свої аргументи проти вказаного порушення та просив розглянути справу про порушення без його участі.

30.03.2023 із посиланням на Акт суб`єкт владних повноважень прийняв постанову №335977 про застосування 17 000,00 грн. штрафу.

Копію постанови від 30.03.2023р. №335977 направлено листом №20992/540/24-23 від 31.03.2023 поштовим відправленням за №310 та отримано представником ТОВ "Лихачовський елеватор" 03.04.2023 відповідно до поштового конверту та трекінгу АТ "Укрпошта".

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для вчинення цього управлінського волевиявлення суб`єктом владних повноважень були обрані приписи ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а фактичною підставою послугували судження, відображені в акті перевірки №252294 від 07.03.2023 про відсутність у водія товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж.

Не погоджуючись із постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що водій транспортного засобу марки MAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом OMT.SRL, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , надав посадовій особі відповідача передбачені ст. 48 Закону № 2344-ІІІ документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 №2344-ІІІ (далі - Закон №2344-ІІІ).

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону № 2344-ІІІ реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

Відповідно до п. 1 Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з п.п. 1, 3 п. 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті; здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.

Як зазначено у п. 8 Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок №1567).

Відповідно до п.п. 2, 3 Порядку №1567, державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Відповідно до частини другої статті 48 Закону №2344 автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-ІІІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

З аналізу наведеної норми вбачається, що перелік документів, які повинен мати водій для здійснення внутрішніх вантажних перевезень не є вичерпним, до таких документів належать також інші документи, передбачені законодавством.

Водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень (частина 2 статті 49 Закону №2344-ІІІ).

Отже, положеннями чинного законодавства покладено на перевізника обов`язок із забезпечення, а на водія пред`явлення для перевірки відповідних документів.

Судовим розглядом встановлено, що підставою для висновків відповідача про порушення позивачем вимог ст. 48 Закону № 2344-ІІІ слугував факт перевезення вантажів транспортним засобом, за відсутності на момент проведення перевірки товарно-транспортної накладної, заповненої належними чином, які повинні знаходитись у водія і надаватись для перевірки інспектуючим особам, чим порушено вимоги ст. 48 Закону №2344-ІІІ.

Положеннями статті 48 Закону №2344-III визначено перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники та водії для здійснення внутрішніх перевезень, одним із яких є товарно-транспортна накладна, яку законодавець визначив як єдиний документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Тому відсутність такого документа під час перевірки уповноваженим органом є підставою для притягнення перевізника до відповідальності, установленої абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III. Виключенням з цього правила є лише випадки якщо перевезення здійснюється фізичною особою за рахунок власних коштів та для власних потреб.

Отже, законодавець окреслив межі, за яких настає відповідальність, установлена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III. Тому, саме у випадку відсутності товарно-транспортної накладної у паперовій та/або електронній формі або її обов`язкових реквізитів, для перевізника настають наслідки, передбачені цією нормою, у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу. Водночас, зміст та форма товарно-транспортної накладної повинні відповідати вимогам, установленим Законом №2344-III та Правилами перевезень вантажів, і дотримання цих умов є обов`язком перевізника, невиконання якого є підставою для застосування до нього відповідних заходів реагування.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31.10.2023 по справі №440/17062/21.

Так, відповідно до ст. 48 Закону №2344-III, при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:

дата і місце складання;

вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;

вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;

пункти завантаження і розвантаження.

Пунктом 11.1. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (далі - Правила №363), передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

При цьому, оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля (пункт 11.2 Правил №363).

Відповідно до частин 11, 12 статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" від 01.07.2004 № 1955-IV перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом, в тому числі, може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR). Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

У 2006 році Україна приєдналась до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 (далі - Конвенція), яка застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Статтею 4 Конвенції визначено, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

За приписами статті 5 Конвенції вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника. Вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником (стаття 9 Конвенції).

Отже, за змістом Конвенції, міжнародна автомобільна накладна (CMR) є формою договору перевезення, сторони за якою є її підписанти - відправник і перевізник.

Частиною 1 статті 6 цієї Конвенції визначено перелік відомостей, що має містити вантажна накладна, зокрема дані щодо ім`я та адреси перевізника.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Спірним питанням у межах цих правовідносин є відповідність документів на підставі яких автомобільним перевізником виконувалося перевезення вантажу вимогам, визначеним статтею 48 Закону № 2344-ІІІ.

Зі змісту Акту вбачається, що під час проведення рейдової перевірки водієм транспортного засобу ОСОБА_1 було надано міжнародну товарно-транспортну накладну СМR від 03.03.2023 LV000005ADN/PA/UA.

Дослідивши копію товарно-транспортної накладної СМR від 03.03.2023 LV000005ADN/PA/UA, наявної в матеріалах справи, судом установлено, що СМR від 03.03.2023 містить інформацію про господарську операцію з міжнародного перевезення вантажу, а зокрема: відправник, отримувач, тип товару, пакування та кількість, дати прийому та місця розвантаження товару, у рядку № 17 "Послідуючий перевізник" обумовленої СМR містяться ідентифікаційні дані транспортного засобу марки MAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом OMT.SRL, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , за допомогою яких здійснюється вантажне перевезення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що водій транспортного засобу марки MAN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом OMT.SRL, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , надав посадовій особі відповідача передбачені ст. 48 Закону № 2344-ІІІ документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. А тому, застосування до перевізника ТОВ "Лихачовський елеватор" штрафу за порушення ст. 48 Закону № 2344-ІІІ є необґрунтованим, а отже протиправним.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вище викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2024 року по справі № 520/7890/23 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк