Справа № 520/4550/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

23.04.2025 р. справа №520/4550/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в частині обчислення середньомісячного заробітку у розмірі 483,85 грн та ненарахування згідно п. "г" ст. 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення" надбавки у розмірі 40% від основного розміру пенсії за вислугу років за її одержання з більш пізнього строку; 2) визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 23.12.2024р. №40; 3) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 10.12.2024р. перерахувати ОСОБА_1 середньомісячний заробіток по заробітній платі за період роботи з грудня 1994р. по листопад 1999р.; 3) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 10.12.2024р. перерахувати розмір пенсії за вислугу років по перерахованому середньомісячному заробітку; 4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 10.12.2024р. нарахувати згідно п."г" ст. 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення" ОСОБА_1 щомісячні надбавки у розмірі 40% від основного розміру перерахованої пенсії за вислугу років за її одержання з більш пізнього строку та здійснити виплату перерахованих сум пенсії за вислугу років з надбавками з урахуванням раніше виплачених сум.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що унаслідок вчинення органом публічної адміністрації протиправного управлінського волевиявлення не одержує пенсію у належному розмірі.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, наполягав на правильному обчисленні розміру пенсії та виплаті пенсії у повному обсязі. Зазначив, що розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Для розрахунку пенсії враховані спеціальний стаж, який становить 29 років 08 місяців 16 днів та заробітна плата за роботу, що дає право на цей вид пенсії за період з 01.03.1994 по 28.02.1999 року. 17.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління з заявою щодо перерахунку пенсії, а саме факту працевлаштування на роботу з 10.12.2024 року. Рішенням Головного управління від 23.12.2024 року №40, ОСОБА_1 з 10.12.2024 року проведений відповідний перерахунок саме з цієї причини. Заяв від ОСОБА_1 про перерахунок пенсії з інших причин (як-то: інший розмір заробітної плати або інший показник тривалості страхового стажу) до Головного управління ПФУ в Харківській області не надходило.

22.04.2025р. до суду від позивача надійшла заява (відповідь на відзив), у якій заявник просив суд стягнути з начальника ГУ ПФУ в Харківській області Баєвої Г.О. в дохід Державного бюджету України штраф у сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на підставі п. 2 ч. 1 ст. 149 КАС України та повністю задовольнити позов.

Розглядаючи поданий процесуальний документ суд зазначає, що ухвалою суду від 25.03.2025р. було прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Постановлено здійснювати розгляд та вирішення справи одноособовим складом суду у порядку ст.263 КАС України.

Тому суд не приймає до уваги письмову відповідь позивача на відзив з тих підстав, що відповідно до ч. 3 ст. 263 КАС України, у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Стосовно вимоги позивача стягнення з начальника ГУ ПФУ в Харківській області Баєвої Г.О. в дохід Державного бюджету України штраф у сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб суд зазначає, що за визначенням ч.1 ст.144 КАС України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

У розумінні п.5 ч.1 ст.145 КАС України одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 149 КАС України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

З аналізу змісту вказаної норми процесуального закону слідує, що обов`язковою умовою застосування штрафу є умисел сторони на перешкоджання судочинству.

Суд наголошує, що 08.04.2025р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області на виконання ухвали від 25.03.2025р. до суду у п`ятнадцятиденний строк відповідно до ч. 5 ст. 162 КАС України подано відзив на позов з доказами направлення 07.04.2025р. даного відзиву позивачу (ШК 707); даний відзив зареєстровано судом 09.04.2025р. вх.№01-26/35423/25.

Відтак, з наведених позивачем доводів про необхідність подати відповідь на відзив, що суперечить ч. 3 ст. 263 КАС України та встановлених судом фактичних обставин справи не встановлено зловживань Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області процесуальними правами.

Окрім того, у розумінні п.7 ч.1 ст.4 та ст.с.42, 46 КАС України учасником справи є відповідач (тобто ГУ ПФУ в Харківській області).

Натомість, керівник суб"єкта владних повноважень є уповноваженим законом (у порядку інституту самопредставництва) представником суб"єкта владних повноважень.

У межах даної справи судом не виявлено доказів того, що процесуальна поведінка або відповідача, або уповноваженого представника відповідача (тобто керівника суб"єкта владних повноважень) характеризується ознаками протиправності та умисно і усвідомлено спрямована саме на порушення завдань адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене, підстави для застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу відсутні, а отже заява позивача в частині застосування штрафу до керівника відповідача задоволенню не підлягає.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі процесуальних документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За викладеним у позові твердженням, заявник, ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію за вислугу років (льотний склад) згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 26.04.2019 року.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року по справі № 520/2087/2020, яким зобов`язано Головне управління призначити пенсію за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден відповідно до ч. 3 статті 53 Закону України Про пенсійне забезпечення та пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно - випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418, ОСОБА_1 призначена пенсія за вислугу років як працівнику льотного складу з 26 квітня 2019 року.

За викладеними у відзиві твердженнями, які підтверджені заявником, для розрахунку пенсії враховані спеціальний стаж, який становить 29 років 08 місяців 16 днів та заробітна плата за роботу, що дає право на цей вид пенсії за період з 01.03.1994 по 28.02.1999 року.

17.12.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління з заявою щодо перерахунку пенсії з причини працевлаштування на роботу з 10.12.2024 року.

Доказів існування будь-яких інших звернень заявника до суб"єкта владних повноважень з приводу перерахунку розміру пенсії матеріали справи не містять.

Рішенням Головного управління ПФУ в Харківській області від 23.12.2024 року №40, заявнику з 10.12.2024 року проведений відповідний перерахунок. Розрахунок проводився за двоскладовою формулою. Для розрахунку першої складової враховано спеціальний стаж і заробіток по 31.12.2003 року. Розрахунок другої складової проводиться з урахуванням спеціального стажу і заробітку за період з 01.01.2004 року.

Відповідно до оскарженого рішення від 23.12.2024р. №40 загальний розмір пенсії заявника по 2-х складових складає 10.771,05 грн.

Згідно з архівною довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 27.03.2019р. №179/1/5488 заявнику з березня 1994 року по листопад 1999 року нараховувалась заробітна плата.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу обчислення розміру середньомісячного заробітку по заробітній платі за період роботи з грудня 1994р. по листопад 1999р. та з приводу нарахування згідно п."г" ст. 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення" щомісячної надбавки у розмірі 40% від основного розміру перерахованої пенсії за вислугу років за її одержання з більш пізнього строку, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі за текстом - Закон №1058) , який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі за текстом - Закон №1788).

Частиною 1 ст.9 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Водночас із цим, ст.2 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

З наведеного слідує, що пенсія за віком та пенсія за вислугу років є різними видами пенсії і пенсія за вислугу років призначається та нараховується на підставі Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ.

Абзацом першим пункту 16 розділу XV „Прикінцеві положення Закону №1058 визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Абзацом другим пункту 16 розділу XV Закону №1058 передбачено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Згідно з ст.51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Як то указано у ст.52 Закону №1788, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, окремі категорії працівників авіації та льотно-випробного складу.

Відповідно до пункту «а» статті 54 Закону №1788 право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті - працівники льотного і льотно-випробного складу після досягнення 50 років і за наявності вислуги років на цих посадах станом на 1 квітня 2015 не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок та після цієї дати при набутті визначеної законом вислуги років на цих посадах.

Оскільки за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року по справі №520/2087/2020 суб"єкта владних повноважень було обтяжено обов"язком призначити заявнику пенсію за вислугу років як працівнику льотного складу з 26 квітня 2019 року, то застосовними до спірних правовідносин є критерій за цензом вислуги років - з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців у чоловіків і не менше 22 років 6 місяців у жінок та за цензом - переліку професій згідно з Переліком посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418).

Згідно з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року по справі №520/2087/2020 до вислуги років заявнику як працівнику льотного складу підлягає зарахуванню робота на посаді, яку обіймав позивач у Військовій частині НОМЕР_1 протягом 13.02.1985р.-20.12.1999р. (14 років 10 місяців 8 днів).

Порядок обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу затверджений також постановою КМУ від 21.07.1992р. №418 і передбачає кратність обчислення вислуги років порівняно із тривалістю виконання робіт, згаданих у Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418).

Згідно із поданими суб"єктом владних повноважень на вимогу суду доказами під час призначення заявнику пенсії за вислугу років згідно з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року по справі №520/2087/2020 суб"єктом владних повноважень було обчислено показник вислуги років як працівнику льотного складу у 29р. 08м. 16дн.

Заявник народився - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак віку у 50 років досяг - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Водночас із цим, визначеного ст.12 Закону №1788 пенсійного віку у 60 років заявник досяг - 25.10.2024р.

Згідно з резолютивною частиною рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року по справі №520/2087/2020 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 26.04.2019 пенсію за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 26.04.2019 відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418, та здійснити її виплату.

Відтак, у межах даного спору постало питання змісту управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень з приводу виплати пенсії, розв"язуючи яке, суд відзначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Суд бере до уваги, що ст.ст.80-85 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у процедурі забезпечення громадян пенсіями прямо передбачені такі механізми як призначення пенсії та виплата пенсії.

Ці ж самі механізми згадані законодавцем і у приписах ст.ст.44-47 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також у приписах ст.ст.48-52 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

При цьому, оскільки останнім у часі з-поміж перелічених актів права був прийнятий Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", то саме положенням цього закону слід віддати пріоритет у застосуванні.

Так, згідно ч.5 ст.45 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Процедура подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" додатково деталізована нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі за текстом - Порядок №22-1).

Відповідно до п.4.3 розділу IV Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Таким чином, суд доходить до висновку, що правова категорія "призначення пенсії" використовується законодавцем у розумінні прийняття територіальним органом Пенсійного фонду України письмового рішення (як індивідуального акту) з приводу визнання за особою суб`єктивного права на одержання грошових платежів у галузі соціального страхування із визначенням розміру регулярного платежу у межах календарного місяця.

А тому виданий терорганом ПФУ індивідуальний акт з приводу призначення пенсії одночасно охоплює як владне управлінське волевиявлення стосовно правової підстави пенсії, так і владне управське волевиявлення стосовно грошового виміру пенсії.

Відтак, розглянута категорія поглинає категорію "обчислення пенсії".

Отже, під нарахуванням пенсії слід розуміти прийняття терорганом ПФУ рішення про призначення пенсії у певному розмірі (грошовому виразі).

Звідси слідує, що ситуація не нарахування пенсії особі є об`єктивно неможливою після настання події прийняття владним суб`єктом рішення про призначення пенсії як за основним розміром, так і за окремими компонентами (за виключенням випадку прийняття рішення про припинення пенсії).

Стосовно змісту правової категорії "переведення на іншу пенсію" суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.45 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Тому суд вважає, що за правовою природою та суттю процедура переведення особи з одного виду пенсії на інший є різновидом механізму призначення пенсії за іншою правовою підставою.

За відсутності чіткого визначення у національному законі, суд вважає, що під правовою категорією "виплата пенсії" слід розуміти переказ безготівкових коштів в арифметичному розмірі призначеної пенсії з рахунків терорганів ПФУ в установах Державної казначейської служби України на рахунки громадян в банках.

З наведеного слідує, що оскільки рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року по справі №520/2087/2020 було вирішено спір у тому числі і про виплату пенсії заявнику з 26.04.2019р., то обставини обчислення суб"єктом владних повноважень розміру пенсії заявника входять до предмету доказування у справі №520/2087/2020 і підлягають вирішенню саме у межах справи №520/2087/2020 за механізмами судового контролю згідно з ст.382 КАС України чи ст.383 КАС України.

Підстав для надання цьому праву заявника додаткового захисту у межах справи №520/4550/25 суд не знаходить.

Окрім того, продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що згідно зі ст. 40 Закону №1058-IV, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Тобто за бажанням пенсіонера, у разі доцільності, пенсія може обчислюватися в тому числі з урахуванням заробітку за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд незалежно від перерв до 01 липня 2000 року.

Згідно з частиною другою статті 40 Закону №1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики.

У разі відсутності на момент призначення пенсії даних про щомісячну середню заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за попередні місяці для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) враховується щомісячна середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за наявний попередній місяць з наступним перерахунком коефіцієнта заробітної плати (доходу) після отримання даних про щомісячну середню заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за місяць (місяці), що передує зверненню за призначенням пенсії.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі Порядок №22-1), який регулює питання подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV.

Підпунктом 3 пункту 2.1 Порядку № 22-1 встановлено, що для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3, 4 до Положення).

За бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 5) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

У разі якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 місяців, особою подається довідка про заробітну плату (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року (додаток 5).

У відзиві на позов відповідачем зазначено, що для обчислення розміру пенсії враховано період заробітної плати заявника за 60 місяців з 01.03.1994 по 28.02.1999.

Крім того, абзацом другим підпункту 3 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1; далі за текстом - Порядок №22-1) передбачено, що за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 5) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Отже, законодавцем визначено певний перелік умов, при яких для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв, зокрема: за бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами.

Відповідно до п. 2.10 Порядку № 22-1 довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.

Установлення заробітку для обчислення пенсії на підставі показань свідків не допускається. Виписка зі штатного розпису про посадовий оклад, профспілкові квитки, квитки партій та рухів, громадських об`єднань не є документами, що засвідчують фактичний заробіток для обчислення розміру пенсії.

Системний аналіз вказаних норм свідчить, що відповідно до статті 40 Закону №1058-IV заробітна плата для обчислення пенсії за період до 30 червня 2000 року підлягає застосуванню у двох випадках: 1) якщо страховий стаж осіб починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, та 2) за бажанням самих пенсіонерів, однак за умови, підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами.

Стосовно другого випадку, то єдиною і обов`язковою умовою для обчислення пенсії, з урахуванням заробітної плати за період роботи до 01 липня 2000 року, є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами, зокрема виписками з особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.

Саме таку правову позицію сформував Верховний Суд України у постанові від 17.03.2015 у справа № 21-11а15, та продовжив Верховний Суд у постановах від 13.02.2018 у справі №358/1179/17, від 24.04.2018 у справі № 686/6278/17, від 29.07.2020 у справі № 341/1132/17 та від 17.08.2023 у справі № 808/1771/18.

Пунктом 2.7 Порядку №22-1 встановлено, що до заяви про перерахунок пенсії у зв`язку з урахуванням страхового стажу (заробітної плати) після призначення пенсії, у зв`язку зі зміною кількості членів сім`ї, а також в інших випадках, які спричиняють збільшення чи зменшення розміру пенсії, надаються документи, передбачені підпунктами 2-4 пункту 2.1, пунктом 2.6 цього розділу.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, в якому просить суд зобов`язати відповідача перерахувати ОСОБА_1 середньомісячний заробіток по заробітній платі за період роботи з грудня 1994р. по листопад 1999р.

При цьому, у тексті позову не наведено жодних конкретних обставин, з якими позивач пов"язує порушення власних прав (інтересів) та вчинення протиправних управлінських волевиявлень суб"єкта владних повноважень в цій частині.

У ході розгляду справи судом за власною ініціативою на виконання ч.4 ст.9 КАС України не виявлено ані існування таких доказів в матеріалах справи, ані існування поза матеріалами справи джерел одержання таких доказів.

Доказів звернення заявника до пенсійного фонду стосовно перерахунку пенсії із середньомісячного заробітку по заробітній платі за період роботи з грудня 1994р. по листопад 1999р. та докази подання до відповідача архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України матеріали справи не містять.

У відзиві на позов відповідачем зазначено, що заяв позивача про перерахунок заробітної плати або страхового стажу до Головного управління не надходило.

Суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України.

Обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений у першу чергу саме на субєкта владних повноважень ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів на спростування вимог приватної особи та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення.

Водночас із цим, за змістом правових позицій постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч.1 ст.77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

Тому під час відправлення правосуддя у даній конкретній справі суд виходить із того, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через не спростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Згідно ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частинами 1-3 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

В зв`язку з наведеним суд зазначає, що обов`язковою умовою правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що пенсію заявнику призначено та перераховано згідно з чинним законодавством.

Окрім того, заявник з приводу перерахунку пенсії з урахуванням періоду роботи за грудень 1994р. - листопад 1999р. (як стосовно обчислення тривалості страхового стажу, так і в частині обчислення будь-яких значень, пов`язаних із заробітком) не звертався.

Отже, факт вчинення суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах управлінського волевиявлення у формі дій у розумінні вчинку не підтверджено матеріалами справи, як і не підтверджено подію вчинення суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах бездіяльності, яка тягне відповідача вчинити дії, про які просив позивач згідно вимог позовної заяви.

Суд повторно зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

На виконання рішення суду по справі №520/4550/25 заявнику призначено з 26.04.2019 пенсію за вислугу років як особі льотних екіпажів повітряних суден, обчислити пенсію з 26.04.2019 відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418.

Отже, у межах спірних правовідносин заявнику була призначена пенсія не за віком, а пенсія за вислугу років.

Згідно з ст.12 Закону №1788 пенсія за віком призначається чоловікам після досягнення 60 років.

Тож, обов"язковою та неодмінною кваліфікуючою вимогою для призначення пенсії за віком згідно ст.12 Закону №1788 є досягнення особою чоловічої статі віку у 60 років.

Разом із тим, згідно з п.«а» ст.54 Закону №1788 пенсія за віком призначається особам чоловічої статі після досягнення 50 річного віку.

З наведеного слідує, що досягнення заявником віку у 50 років з урахуванням інших згаданих вище юридично значимих факторів є підставою для призначення пенсії за вислугу років, а не пенсії за віком.

Суд відмічає, що як то указано у п. "г" ч. 1 ст. 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до пенсії за віком, у тому числі обчисленої в мінімальному розмірі, встановлюються такі надбавки: особам, які набули права на пенсію за віком відповідно до цього Закону і мають стаж роботи, передбачений статтею 12 цього Закону, але після досягнення пенсійного віку виявили бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього строку, - в розмірі 10 відсотків основного розміру пенсії без урахування надбавок, підвищень, додаткової пенсії за кожний повний рік роботи після досягнення пенсійного віку, але не більш як 40 відсотків.

Зі змісту наведеної норми закону слідує, що законодавцем запроваджено одразу дві кваліфікуючі умови, за одночасної наявності яких громадянин набуває право на призначення надбавки до пенсії у розмірі 10% основного розміру пенсії, а саме: 1) настання події досягнення віку для призначення пенсії, визначеного ст.12 Закону №1788 (у випадку заявника - віку у 60 років); 2) виявлення бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього строку.

У межах спірних правовідносин заявник станом на календарну дату призначення пенсії за вислугу років - 26.04.2019р. віку у 60 років не досяг.

Застосоване законодавцем формулювання "виявлення бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього строку" не може бути кваліфіковане інакше як здійснення особою вчинку з приводу письмового повідомлення тероргану системи ПФУ про намір отримувати пенсію пізніше від настання події досягнення віку для призначення пенсії за віком (тобто має втілюватись в активній поведінці учасника суспільних відносин, а не у бездіяльності з приводу неподання заяви про призначення пенсії).

Суд відзначає, що матеріали справи не містять доказів звернення заявника до тероргану системи ПФУ із заявою про призанчення пенсії з більш пізнього строку.

Також, матеріали справи не містять доказів письмового звернення позивача у межах спірних правовідносин до суб"єкта владних повноважень із заявою про проведення з 10.12.2024р. перерахунку пенсії у порядку п. "г" ч. 1 ст. 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Тож, за даним епізодом відсутність відповідного звернення заявника зумовлює відсутність порушеного права як об"єкту судового захисту згідно з ч.1 ст.2 КАС України.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку субєкт владних повноважень забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, прав та інтересів заявника не порушив, за відсутності відповідного письмового звернення заявника з 10.12.2024р. не мав правових підстав для здійснення перерахунку пенсії заявника з будь-яких інших причин, окрім працевлаштування.

Тож за наслідками розгляду справи суд вважає доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки не доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми зясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко