Справа № 520/4548/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

23.04.2025 р. справа №520/4548/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
проскасування рішення суб"єкта владних повноважень,
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправною та скасування постанови тимчасово виконуючого обов`язки начальника Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" від 04.02.2025р. з приводу поміщення ув`язненого ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до карцеру строком на 3 доби.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що застосоване до ув`язненого дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до карцеру на 3 доби було прийнято за відсутності події та складу проступку, із порушенням процедури, що порушило вимоги ст.ст.3, 8, 28 Конституції України.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що 03.02.2025р. заявник допустив порушення режиму тримання від вартою (а саме: під час доставки до Московського районного суду міста Харкова самовільно розпочав рух коридором, вступив у розмову з іншим увязненим, вчинив діяння з приводу відчуження власного особистого майна (3 цигарок) на користь цього ув`язненого, на зауваження співробітників Державної кримінально-виконавчої служби України відповів суперечкою, висловлюючи невдоволення режимом тримання в установі), про розгляд справи був поінформований письмово, усних чи письмових звернень про потребу в отриманні професійної правничої допомоги адвоката не заявляв, був присутній на засіданні дисциплінарної комісії Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» 04.02.2025р., зміст та характер вчиненого проступку заслуговують на застосування дисциплінарного стягнення у вигляді поміщення до карцеру строком на 3 доби.

Позов було отримано судом 27.02.2025.

Рішення про прийняття позову до розгляду було прийнято 28.02.2025р.

Відзив на позов був отриманий судом 20.03.2025р.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі процесуальних документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник знаходиться в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на підставі виконання ухвали Ленінського районного суду міста Харкова від 19.06.2024р., має правовий статус увязненого.

За викладеними у відзиві на позов доводами субєкта владних повноважень, під час доставки до Московського районного суду міста Харкова 03.02.2025р. заявник самовільно розпочав рух коридором, вступив у розмову з іншим увязненим, вчинив діяння з приводу відчуження власного особистого майна (3 цигарок) на користь цього ув`язненого, на зауваження співробітників Державної кримінально-виконавчої служби України відповів суперечкою, висловлюючи невдоволення режимом тримання в установі (тобто вчинив 4 окремих та самостійних діяння).

Ці обставини підтверджуються рапортами співробітників Державної кримінально-виконавчої служби України від 03.02.2025р. (Панченка М.С., Адашкова Д.И., Демяненко В.).

Актом від 03.02.2025р. зафіксовано відмову заявника під надання пояснень відносно указаного вище факту.

Доказів існування та реалізації співробітниками Державної кримінально-виконавчої служби України наміру на застосування до заявника 03.02.2025р. заходів фізичного або психологічного примусу, зневажливого ставлення, нелюдського відношення матеріали справи не мстять, таких доказів судом за власної ініціативою згідно з ч.4 ст.9 КАС України не здобуто, ознак існування джерел отримання таких доказів не виявлено.

Згідно із розпискою та повідомленням від 03.02.2025р. заявник був сповіщений про розгляд матеріалів вчиненого проступку 04.02.2025р., зміст означених письмових документів не містить особистих письмових власноручних заяв позивача про існування потреби у допомозі захисника, а факт проставлення особистого фізичного власноручного підпису указує на відсутність перешкод у свободі вчинку з приводу написання відповідного речення про обовязкову участь захисника.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Дисциплінарної комісії Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» від 04.02.2025р. №20 розгляд матеріалів справи про дисциплінарний поступок увязненого відбувався за участі заявника.

Дисциплінарною комісією відповідача одноголосно було прийнято рішення про кваліфікацію діянь заявника 03.02.2025р. у якості порушення вимог розділу 1, глави 4, пункту 3 абз. 1, 5, 7 наказу Міністерства юстиції України від 14.06.2019р. №1769, Правил внутрішнього розпорядку слідчого ізолятора, ст.15 Закону України «Про попереднє увязнення», що заслуговує на застосування заходу стягнення у вигляді поміщення до карцеру на 3 доби.

Постановою Тимчасово виконуючого обовязки начальника Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» від 04.02.2025р. на заявника за порушення розділу 1, глави 4, пункту 3 абз. 1, 5, 7 наказу Міністерства юстиції України від 14.06.2019р. №1769, Правил внутрішнього розпорядку слідчого ізолятора до заявника за злісне порушення режиму було застосовано захід дисциплінарного покарання у вигляді поміщення до карцеру строком на 3 доби.

Стверджуючи про протиправність означеного управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд відмічає, що ст.206 Кримінального процесуального кодексу України унормовані правовідносини з приводу розгляду судом справ про захист прав особи, котра тримається під вартою.

Так, у силу ч. 1 цієї статті кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Тож, саме положення ст. 206 КПК України є спеціальною нормою права відносно осіб, які тримаються під вартою, і охоплюють захист усіх прав людини, позаяк жодних виключень законом не запроваджено.

Натомість, положення ст.ст. 537 та 539 Кримінального процесуального кодексу України присвячені урегулюванню правовідносин з приводу розгляду судом справ про захист прав особи саме під час виконання покарань.

Так, п. 13-1 ч.1 ст. 537 КПК України прямо передбачена можливість оскарження особою інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань і у силу ч. 9 ст. 539 цього ж кодексу ці справи розглядаються у порядку адміністративного судочинства.

Тож, положення ст.ст. 537 та 539 КПК України є спеціальною нормою права відносно осіб, стосовно яких відбувається виконання вироку.

У межах спірних правовідносин заявник не знаходиться в установі Відповідача через виконання обвинувального вироку у кримінальному провадженні.

Відтак, на спірні правовідносини не поширюється дія норм Кримінально-виконавчого кодексу України (далі за текстом - КВК України).

З наведеного вище слідує, що на правовідносини за участю осіб, котрі тримаються під вартою, поширюється дія саме ст. 206 КПК України та приписів Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Тому, у спірних правовідносинах заявник не має публічних прав та публічних інтересів, захист яких повинен відбуватись у порядку адміністративного судочинства.

Разом із тим, суд зважає на правові висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 р. по справа № 766/10137/17 (провадження № 14-658цс18), де указано, що «У пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 р. у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17.01.2012 р. у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

У рішенні від 09.12.2010 р. у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38?40).

У рішенні від 01.12.2011 р. у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України. Натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26).

У рішенні від 17.01.2013 р. у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ встановив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122?125).

У рішенні від 21.12.2017 р. у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18, 24).

Тому, продовжуючи розгляд справи по суті за вимогою про скасування постанови про накладення стягнення у вигляді поміщення до карцеру суд зазначає, що згідно з ст. 10 Закону України від 30.06.1993р. №3352-ХІІ «Про попереднє ув`язнення» особи, взяті під варту, зобов`язані: додержувати порядку, встановленого в місцях попереднього ув`язнення, і виконувати законні вимоги адміністрації; дотримувати санітарно-гігієнічних правил, мати охайний зовнішній вигляд, постійно підтримувати чистоту в камері; бути ввічливими до працівників місця попереднього ув`язнення, а також поміж собою; не вступати в суперечки з представниками адміністрації, не принижувати їх гідність, не протидіяти виконанню ними своїх обов`язків; бережливо ставитися до інвентаря, обладнання та іншого майна місця попереднього ув`язнення.

При цьому, згідно з ст.9 Закону України від 30.06.1993р. №3352-ХІІ «Про попереднє ув`язнення» особи, взяті під варту, не наділені ані правом вільного на власний розсуд пересування територією установи попереднього увязнення, ані правом вільного відчуження власних особистих речей, ані правом зясування стосунків із працівниками місця попереднього увязнення чи ухилення (у тому числі і у спосіб висловлення усної незгоди) від виконання законних вимог персоналу слідчого ізолятора.

Частиною 1 ст. 15 Закону України від 30.06.1993р. №3352-ХІІ «Про попереднє ув`язнення» визначено, що до осіб, взятих під варту, які порушують вимоги режиму, адміністрація місця попереднього ув`язнення може застосовувати такі заходи стягнення: попередження або догану; позачергове залучення до прибирання приміщення.

У силу ч.2 ст. 15 Закону України від 30.06.1993р. №3352-ХІІ «Про попереднє ув`язнення» до названих осіб у разі злісного порушення вимог режиму за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув`язнення може бути застосовано стягнення у вигляді поміщення до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні - на строк до п`яти діб.

За правилом ч.4 ст.15 Закону України від 30.06.1993р. №3352-ХІІ «Про попереднє ув`язнення» застосовувані до взятих під варту заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування заходів, що навмисно завдають особам, яких тримають під вартою, фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Визначення правової категорії «режим» міститься у п.1 глави І Розділу IV Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України (затверджені наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019р. №1769/5, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 18.06.209р. за №633/33604; далі за текстом Правила №1769/5), згідно з яким режим у СІЗО - це встановлені відповідно до законодавства порядок і умови тримання ув`язнених і засуджених.

Таким чином, невід`ємним складовим елементом структури режиму є обов`язки ув`язнених і засуджених та застереження (заборони) у поведінці ув`язнених і засуджених.

Згідно з п.2 Глави 4 Розділу І Правил №1769/5 ув`язнені та засуджені зобов`язані, зокрема: додержуватися розпорядку дня, встановленого в СІЗО, виконувати законні вимоги адміністрації СІЗО та персоналу СІЗО. Не здійснювати умисних дій, що загрожують життю і здоров`ю інших осіб, а також принижують їх гідність; дотримуватися санітарно-гігієнічних правил, мати охайний зовнішній вигляд, постійно підтримувати чистоту в камері. Після підйому заправляти свої ліжка і здійснювати вологе прибирання камери (жилого приміщення); бути ввічливими між собою, а також з адміністрацією СІЗО та персоналом СІЗО, вставати з ліжок, вітаючись з адміністрацією СІЗО і персоналом СІЗО, шикуватися в шеренгу під час проведення кількісних перевірок; не вступати в суперечки з адміністрацією СІЗО та персоналом СІЗО, не принижувати їх гідність, не перешкоджати виконанню ними своїх обов`язків. На вимогу адміністрації СІЗО та персоналу СІЗО повідомляти свої прізвище, ім`я, по батькові; дотримуватися тиші після сигналу «Відбій» та норм шуму протягом дня, а також правил поведінки і чистоти у двориках для прогулянок; дбайливо ставитися до інвентарю, обладнання та іншого майна СІЗО, дотримуватися правил пожежної безпеки, а також безпеки під час поводження з електроприладами; за призначенням персоналу СІЗО чергувати в камері по черзі. З метою забезпечення безпеки адміністрації СІЗО, персоналу СІЗО та інших осіб ув`язнені та засуджені, які порушили вимоги режиму, до оформлення матеріалів про вчинене порушення під час пересування територією СІЗО зобов`язані тримати руки за спиною.

Відповідно до п.3 Глави 4 Розділу І Правил №1769/5 ув`язненим і засудженим забороняється, зокрема: порушувати правила поведінки та правила тримання під вартою; продавати, дарувати або відчужувати в інший спосіб на користь інших осіб, які тримаються в СІЗО, предмети, вироби і речі, що перебувають в особистому користуванні; перегукуватися і перестукуватися, а також встановлювати в будь-який інший спосіб зв`язок з особами, які перебувають в інших камерах, а під час прогулянки - з особами, які перебувають у сусідніх двориках.

Згідно з ст. 19 Цивільного кодексу України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 19); Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 19).

Як то указано у ч.1 ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За змістом ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Доказів порушення персоналом відповідача стосовно заявника 03.02.2025р. вимог перелічених вище норм права і виникнення у заявника підстав для вимушеної реалізації права на самозахист, знаходження заявника у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони матеріали справи не містять.

Доказів створення персоналом відповідача таких умов перебування заявника у слідчому ізоляторі, котрі б неспростовно та беззаперечно виключали існування фізичної змоги подати письмові документи про оскарження управлінських волевиявлень персоналу відповідача матеріали справи не містять, таких доказів за власною ініціативою у порядку ч.4 ст.9 КАС України судом не здобуто, ознак існування джерел здобуття таких доказів не виявлено.

У розумінні п.2 Глави 7 Розділу VIII Правил №1769/5 злісним порушенням режиму тримання є вживання ув`язненим або засудженим спиртних напоїв, наркотичних засобів, психотропних речовин чи інших одурманюючих засобів; виготовлення, зберігання, придбання, розповсюдження інших заборонених предметів, участь у настільних, азартних та інших іграх з метою здобуття матеріальної чи іншої вигоди; вчинення дрібного хуліганства; систематичне ухилення від лікування захворювань, що становлять небезпеку для здоров`я інших осіб.

Дрібне хуліганство - вживання ув`язненими або засудженими нецензурної лайки у присутності інших ув`язнених і засуджених, адміністрації СІЗО, персоналу СІЗО та осіб, які відвідують СІЗО, образливе чіпляння до них, а також інші подібні дії, що порушують вимоги режиму тримання, встановлені законодавством обов`язки громадян та посягають на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Систематичне ухиляння від лікування захворювань, що становлять небезпеку для здоров`я інших осіб, - порушення режиму тримання, вчинене знову, за яке ув`язнений або засуджений раніше притягувався до дисциплінарної відповідальності, за умови, що дисциплінарне стягнення за попереднє аналогічне порушення достроково не зняте або не погашене.

Зі змісту наведеної норми права слідує, що як діяння увязненого з приводу повторного порушення режиму тримання, так і діяння увязненого з приводу чіпляння (тобто штучне створення конфлікту, сварки, суперечки) з персоналом слідчого ізолятора можуть бути кваліфіковані субєктом владних повноважень у якості злісного порушення режиму тримання.

Суд вважає, що кваліфікація протиправного діяння особи саме як злісного порушення має здійснюватись владним суб`єктом у межах свободи розсуду адміністративного органу з урахуванням як обставин конкретної ситуації, так і можливого поза розумним сумнівом впливу наслідків цієї ситуації на поведінку третіх сторонніх осіб, котрі знаходяться на території установи.

Тому, усвідомлені, цілеспрямовані, послідовні, максимально наближені один до одного у часі вчинки заявника з приводу вільного пересування територією слідчого ізолятора, ініціювання розмови з іншим увязненим, відчуження на користь іншого увязненого особистих речей (3 цигарок) за змістом вчинку, його природою та характером правильно кваліфіковані відповідачем як протиправні діяння.

Суд зважає на те, що саме така поведінка заявника здатна викликати у інших увязнених помилкове та хибне відчуття дозволеності прямо заборонених дій, безкарності та прояву слабкості персоналу слідчого ізолятора у виконанні службових обовязків за посадами, нездатності персоналу слідчого ізолятора забезпечити дотримання дисципліни.

Згідно з п.1 Глави 6 Розділу VIII Правил №1769/5 порядок застосування заходів заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених визначається статтями 14, 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та статтями 54, 67-69, 130-135 КВК.

Згідно з п.4 Глави 6 Розділу VIII Правил №1769/5 перед накладенням стягнення питання про доцільність застосування стягнення до ув`язнених та засуджених вирішується на засіданні дисциплінарної комісії СІЗО, яка діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини її членів.

Ув`язнений чи засуджений має бути письмово повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За письмовою заявою ув`язненого чи засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Ув`язнений чи засуджений під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правничої допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час засідання комісії. Якщо ув`язнений або засуджений не має доступу до цих осіб, адміністрація СІЗО зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правничої допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

У ході розгляду справи судом достеменно зясовано, що субєкт владних повноважень забезпечив дотримання гарантій заявника на обізнаність, захист та реалізацію права бути почутим, позаяк заявник письмово був сповіщений про засідання Дисциплінарної комісії ДУ «Харківський слідчий ізолятор», ані усно ані письмово не заявляв до необхідність надання захисника, не був позбавлений фізичної змоги висловити на відповідному письмовому документі бажання отримання професійної правничої допомоги адвоката, був присутнім на засіданні Дисциплінарної комісії - 04.02.2025р.

Згідно з п.9 Глави 6 Розділу VIII Правил №1769/5 під час призначення заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка ув`язненого чи засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення щодо суті проступку. Заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування стягнень, що завдають ув`язненим та засудженим фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Стягнення може бути накладено у строк, що не перевищує десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, - з дня її завершення, але не пізніше ніж через шість місяців з дня вчинення проступку. Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.

Згідно з наявними у матеріали справи доказами вчинений заявником 03.02.2025р. дисциплінарний проступок є не першим порушенням режиму тримання, виправдання дією обєктивно існуючих нездоланних і непереборних чинників, станом крайньої необхідності, необхідної оборони, самозахистом цивільних прав не має.

Відтак, доказів недотримання субєктом владних повноважень вимог п.9 Глави 6 Розділу VIII Правил №1769/5 у межах спірних правовідносин судом не виявлено.

Відповідно до п.3 Глави 6 Розділу VIII Правил №1769/5 правом застосовувати в повному обсязі заходи заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених (за винятком переведення засуджених до приміщення камерного типу (одиночної камери)) користується начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки.

Згідно з п.11 Глави 6 Розділу VIII Правил №1769/5 стягнення у вигляді поміщення до карцеру накладається за вмотивованою постановою про поміщення ув`язненого до карцеру (додаток 33), винесеною начальником СІЗО або особою, яка виконує його обов`язки, на підставі рішення дисциплінарної комісії, з визначенням строку тримання.

Суд відмічає, що оскаржене рішення субєкта владних повноважень про застосування заходу дисциплінарного впливу у вигляді поміщення до карцеру містить достатній поза розумним сумнівом обсяг мотивів з приводу кваліфікації як події та складу дисциплінарного проступку заявника 03.02.2025р., так і обраної міри юридичної відповідальності.

Зміст та характер, умови та спрямованість (умисність, усвідомленість, явна та очевидна зневага до дотримання режиму тримання, долучення до власної протиправної поведінки інших увязнених, штучне ініціювання конфлікту із персоналом слідчого ізолятора тощо) поведінки заявники 03.02.2025р. поза будь-яким розумним сумнівом виключала об`єктивну можливість обрання субєктом владних повноважень інших видів дисциплінарного стягнення з поміж перелічених у ч.1 ст.15 Закону України від 30.06.1993р. №3352-ХІІ «Про попереднє ув`язнення», адже ці заходи не здатні забезпечити виправлення порушника.

Не застосування субєктом владних повноважень найбільш суворого заходу дисциплінарного покарання (у вигляді поміщення до карцеру на максимальний строк до 10 діб) не призвела до виникнення у субєкта владних повноважень обовязку додаткового умотивування застосованого дисциплінарного покарання у вигляд поміщення до карцеру на строк 3 доби.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах відповідачем під час застосування міри дисциплінарного покарання за вчинений 03.02.2025р. проступок з приводу триваючого у часі (4 епізодного зухвалого порушення режиму тримання) забезпечено дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин були зясовані із достатньою повнотою, належна норма права була визначена правильно, застосована вірно, унаслідок чого реально вчинене оскаржене управлінське волевиявлення не призвело до безпідставного погіршення правового становища заявника.

Позивачем протилежного згідно з ч.1 ст.77 КАС України у ході розгляду справи не доведено.

Здобутий судом обсяг доказів згідно з ч.2 ст.77 КАС України не містить підстав для задоволення позову.

Тож позов належить залишити без задоволення, позаяк проведеним судовим розглядом установлено відповідність оскарженого рішення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України у межах наведених заявником підстав позову, що призводить до відсутності порушеного права як обєкту судового захисту.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко