Справа № 640/3717/21
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2025 року справа №640/3717/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (далі - позивач) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач-1, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), Державної міграційної служби України (далі - відповідач-2, ДМС України), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області від 01.12.2020 № 414 про відмову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 30.12.2020 № 144-20 про відхилення скарги на наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;

- стягнути з ДМС України за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача суму компенсації завданої немайнової шкоди у розмірі 1 135 000,00 грн.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ним надано усіх фактів, що були в його розпорядженні, його твердження є зрозумілими, правдоподібними та достатніми, оскільки він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні походження. Також, позивач стверджує, що відносно нього відсутні підстави, передбачені частиною 6 статті 8 Закону України «Про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При прийнятті спірного рішення відповідачем-2 не використано інформаційні звіти, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, не досліджені додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення, що, на думку позивача, є порушенням процедури перевірки наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2021 у справі відкрито провадження.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

23.03.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.03.2023 справа розподілена судді Горобцовій Я. В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 справу прийнято до свого провадження суддею Горобцовою Я. В. та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву, де останній вказує про правомірність прийнятих рішень та просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову. Зокрема, представник ДМС України зазначає, що аналізуючи повідомлену інформацію позивачем відсутні підстави вважати, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також представником відповідача-1 подано копію матеріалів особової справи позивача.

Відповідачем-1 відзиву на позовну заяву не подано, заяв та клопотань до суду не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

11.11.2020 Громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява).

Основною причиною звернення за захистом зазначає побоювання зазнати переслідування через спадок від батьків та страх за своє життя через тривалі вбивства та жорстокість молодих нігерійців відділом SARS.

З документів, що посвідчують особу, надав національний паспорт громадянина Нігерії для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 строком дії до 09.12.2023 та національний паспорт громадянина Нігерії серії НОМЕР_2 строком дії до 29.12.2018.

За наслідком розгляду документів позивача та проведення співбесіди (протокол від 19.11.2020) відповідачем-1 складно висновок про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.12.2020 (далі - висновок від 01.12.2020).

На підставі вказаного висновку від 01.12.2020 відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято наказ № 414 від 01.12.2020 про відмову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із спірним рішенням позивачем 02.12.2020 подано скаргу до Державної міграційної служби України, за наслідком розгляду якої відповідачем-2 сформовано та затверджено висновок за результатами скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.12.2020 справа № 2020KYIV0123 (далі - висновок від 30.12.2020).

В подальшому, на підставі висновку від 30.12.2020 ДМС України прийнято рішення № 144-20 від 30.12.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 вказаного закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI).

Положеннями частини 1 статті 5 Закону № 3671-VI визначено що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із положеннями частини 1, 4, 6-8 статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до висновку, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, серед іншого, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону № 3671-VI на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та, яке може бути оскаржене до центрального органу влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Судом встановлено, що підставою для прийняття відповідачем-2 спірного рішення № 414 було те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто у громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону № 3671-VI.

Надаючи оцінку вказаним доводам, з урахуванням матеріалів особової справи суд зазначає наступне.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Положеннями частини 7 статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 815/5807/17.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Судом встановлено, що позивач - громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Омоку, Нігерія, за національністю нігерієць, сповідує християнство, громадянин ФР Нігерія, неодружений.

24.12.2015 позивач прибув до України, на підставі компетентного дозволу, літаком з метою навчання.

Основною причиною звернення за захистом позивач зазначив побоювання зазнати переслідування через спадок від батьків та страх за своє життя через тривалі вбивства та жорстокість молодих нігерійців відділом SARS.

Проте а ні у заяві, а ні у скарзі, а ні під час співбесіди позивач (шукач захисту) не повідомив, що був учасником будь-якого маршу чи протестів, де він міг би зазнати жорстокого поводження чи побоїв з боку представників відділу SARS.

При цьому, під час співбесіди 19.11.2020 позивач (заявник) зазначив, що у 2015 році особисто мав сутичку з представниками SARS, коли він зіштовхнувся зі своїм другом, однак додав, що конфлікт вичерпав себе і представники SARS на автомобілях відвезли їх у потрібне місце. Крім цього він зазначив, що ця сутичка - це єдина проблема, з якою він зустрівся, проживаючи в ФР Нігерії.

У заяві шукач захисту зазначив, що не бажає повертатися до ФР Нігерії, оскільки всі члени родини померли: батько у 2015 році, а мати була отруєна 25.02.2017. Однак, жодних документів не надав. Крім того, під час співбесіди щодо причин отруєння заявник зазначив, що, на його думку, причиною смерті є те, що після смерті батька їй стало важко жити.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач, маючи дозвіл від компетентних органів на виїзд з країни походження, легально перетнув кордон відкривши візу та повітряним сполученням залишив ФР Нігерія у грудні 2015 року, з метою навчання. Будь-яких проблем з перетинанням ФР Нігерія кордонів країни у нього не виникало.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що перебуваючи тривалий час на території України позивач мав змогу звернутися за захистом. Проте, позивач зазначив, що звернувся із заявою оскільки у нього почалися проблеми з поліцією тому він вирішив звернутися з метою отримання документів. Також він зазначив, що залишив ФР Нігерію оскільки хотів навчатися.

Проте суд враховує, що постановами Верховного Суду від 16.02.2018 у справі № 825/608/17, від 14.03.2018 у справі № 820/1502/17 та від 28.04.2020 у справі №420/3757/19 зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Стосовно посилання позивача на конфлікту за землю, а саме спадок від батьків, то слід зазначити, що відповідно до керівництва Європейського бюро підтримки у сфері притулку (ЕА8О) щодо аналізу клопотань шукачів захисту, факт втрати землі сам по собі не рівносильний переслідуванню. У даному випадку повинні бути оцінені такі фактори, як характер спору, вплив суб`єктів переслідувань, рівень верховенства права у відповідній місцевості тощо.

Як вбачається з особової справи позивача, по відношенню до позивача не застосовувалися адміністративні заходи (затримання, арешт) до кримінальної відповідальності він не притягувався, відомостей, які б свідчили про його перебування у розшуку у країні походження, отримано не було.

Крім того, дослідження обставин справи позивача у сукупності з актуальною та релевантною інформацією по країні походження позивача вказує, що шукач захисту не відноситься до потенційних груп ризику зазначати переслідування чи серйозної шкоди у ФР Нігерії.

Конституція і закони Нігерії забороняють тортури та нелюдське поводження. У грудні 2017 року президент країни підписав закон проти катувань, який конкретно визначає і криміналізує діяння, пов`язані з тортурами. Закон передбачає покарання для будь-якої особи, включаючи працівників правоохоронних органів.

У справі № С-465/07 «Зльгафаджи проти Державного секретаря юстиції» (Elgafaji v Staatssecretaris van Justitie) Європейський суд з прав людини вказує, що під словом «серйозна і індивідуальна загроза життю» слід розуміти таку загрозу, що охоплює шкоду для цивільних осіб незалежно від їх ідентичності, де ступінь безладного насильства, що характеризує певний збройний конфлікт, досягає такого високого рівня, що з`являються вагомі підстави вважати, що в разі повернення особи до відповідної країни або регіону цієї країни, цивільна особа зіткнулася б з реальним ризиком серйозної небезпеки виключно в силу самого факту перебування на території цієї країни або регіону.

Європейський суд з прав людини додає, що під час індивідуальної оцінки клопотання про надання міжнародного захисту доцільно ураховувати, зокрема, географічний масштаб ситуації безладного насильства і фактичний пункт призначення заявника в разі повернення його до відповідної країни.

На основі дослідження інформації по країні походження позивача (заявника) у цілому можна зробити висновок про відсутність масових, системних та грубих порушень прав людини, пов`язаних з катуваннями, нелюдським поводженням чи покаранням (зокрема, вказане стосується регіону, де проживав позивач).

У рішенні Комітету проти катувань у справі «Мініані проти Канади» (САТ/С/43/Б/331/2007) констатовано, що існування постійної практики брутальних або масових порушень прав людини в тій чи іншій країні не є достатньою підставою для встановлення того, чи буде даній особі загрожувати небезпека після його повернення в цю країну. Повинні мати місце додаткові факти, які б свідчили про те, що цій особі буде особисто загрожувати відповідна небезпека.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи позивача можна зазначити, що він не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства).

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно шукача захисту ніколи не висувалися офіційні звинувачення за політичними мотивами в країні громадянської належності.

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За наведених обставин, суд приходить до висновків, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що він бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області № 414 від 01.12.2020 про відмову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та таким, що прийнятий в порядок, спосіб та в межах наданих відповідачу-1 повноважень, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином позовні вимоги позивача заявлені до Державної міграційної служби України також задоволенню не підлягають, з огляду на їх похідний характер.

Крім того суд вважає, що вимоги щодо стягнення шкоди у розмірі 1 135 000,00 грн. у даному випадку шкоди є похідними вимогами та також не підлягають задоволенню у зв`язку з відмовою у задоволенні основної вимоги.

Отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин суд, за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.