Справа № 480/3180/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: І.Г. Шевченко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 р. Справа № 480/3180/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2024, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/3180/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області , Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач-1, ГУ ПФУ у Київській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач-2, ГУ ПФУ в Сумській області), в якій просила суд:

1) скасувати рішення ГУ ПФУ у Київській області від 08.11.2023 №45909/03-16 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсії станом на дату її призначення, яка не підлягає оподаткуванню;

2) зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу періоди:

- з 01.09.1978 по 31.12.1980 роки навчання у Сумському державному культурно-освітньому училищі;

- з 25.10.1982 по 13.01.1987 роки та з 01.06.1989 по 02.11.1998 роки (по дату призначення пенсії за віком) до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, нарахувати та виплати грошову допомогу у розмірі 10 місячних пенсії станом на дату її призначення, яка не підлягає оподаткуванню.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2024 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 08.11.2023 №45909/03-16 про відмову ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій від 01.11.2023, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 968, 96 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ у Київській області вказує, що провести перерахунок за наданими документами немає підстав, право на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058 відсутнє, оскільки не набуто 30 років стажу, який дає право на пенсію за вислугою років на день досягнення пенсійного віку. Зазначило, що підрахунок стажу та віку, що в даному випадку визначає право на призначення пенсії належить до виключної компетенції територіальних органів Пенсійного фонду. Перебирання судом повноважень щодо призначення пенсії є формою втручання в дискреційні повноваження управління та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Позивачка та ГУ ПФУ в Сумській області не скористались правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 30.04.2020 позивачка перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Сумській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-ІV). Вказана обставина відповідачами не заперечувалася та підтверджується матеріалами справи (а.с.70,71).

Позивачка звернулася до пенсійного органу з заявою від 01.11.2023 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (а.с.33-34).

До заяви позивачка надала копії: трудової книжки, паспорту, РНОКПП, довідки від 27.08.2020 №73, від 26.01.2012 №44/17/1, від 12.09.2023 №44/115,від 27.08.2020 №242, від 10.10.2023 №01-11/17, від 21.08.2023 №01-11/130 та від 04.07.2023 №149, що підтверджується розпискою-повідомленням до заяви позивачки від 01.11.2023 (а.с.34 зворот-35).

Вказана заява розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Київській області та рішенням від 08.11.2023 №45909/03-16 відмовлено у проведенні перерахунку та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки позивачкою не набуто 30 років стажу, який дає право на пенсію за вислугу років на день досягнення пенсійного віку.

При цьому, у рішенні вказано, що за наданими до заяви від 01.11.2023 № 5724 документами ОСОБА_1 проведено умовний прорахунок стажу для встановлення права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Закону №1058: стаж, який дає право на пенсію за вислугу років становить 28 років 1 місяць 21 день. Стаж враховано станом на 30.04.2020.

До стажу, який дає право на вислугу років не зарахований період роботи з 16.04.1981 по 18.08.1982 на посаді артистки в Закарпатській обласній філармонії, оскільки підсумовування стажу за період роботи на посаді артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів та закладів освіти не передбачено законом (а.с.16, 30).

У подальшому, позивачка 01.03.2024 подала до ГУ ПФУ в Сумській області заяву, у якій просила:

- зарахувати до спеціального стажу роботи період навчання у вищих навчальних закладах, а також всі періоди трудової діяльності у закладах і установах охорони здоров`я на посадах, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, що дає право на виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій станом на день її призначення,

- нарахувати та виплатити грошову допомогу у розмірі 10 місячних пенсій за віком станом на день її призначення, передбачену п.7-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (а.с.14зворот-15, 41).

У відповідь на подану заяву від 01.03.2024, ГУ ПФУ в Сумській області листом від 29.03.2024 повідомило ОСОБА_1 про те, що згідно Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909, до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, зараховується робота на посадах, зазначених у ньому, зокрема, у вищих навчальних закладах І-ІІ рівнів акредитації. Отже, підстави для зарахування періоду навчання до страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, відсутні.

Також вказало, що для визначення підстав зарахування до страхового стажу, який дає право на призначення вказаної грошової допомоги, періодів роботи у дитячому комбінаті № 6 електромеханічного заводу Червоний металіст та у яслах-садах Теремок тресту №2 об`єднання Сумиагропромстрой та об`єднання Конотопагропромстрой, ОСОБА_1 не надано документи про форму власності вказаних підприємств, у періоди роботи ОСОБА_1 , а також, документи, на підставі яких можливо визначити належність дитячого комбінату № 6 до дошкільного навчального закладу освіти.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 не має 30 років роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, їй відмовлено рішенням ГУ ПФУ у Київській області від 08.11.2023 у призначенні такої грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій (а.с.16 зворот-17, 42).

Не погоджуючись з рішенням ГУ ПФУ у Київській області від 08.11.2023 №45909/03-16 та вважаючи, що позивачка має право на врахування до її спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду навчання з 01.09.1978 по 31.12.1980 у Сумському державному культурно-освітньому училищі та періодів роботи з 25.10.1982 по 13.01.1987 роки та з 01.06.1989 по 02.11.1998, а також на нарахування та виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсії, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

Щодо врахування до спеціального стажу позивачки, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду її навчання з 01.09.1978 по 31.12.1980 у Сумському державному культурно-освітньому училищі, суд першої інстанції виходив з того, що перерва між днем закінчення навчання позивачки і днем зарахування на роботу за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, складає більше трьох місяців, тому дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування вказаного періоду навчання позивачки до її спеціального стажу, що визначає право на пенсію за вислугу років.

Стосовно спірного періоду роботи позивачки з 25.10.1982 по 13.01.1987, суд першої інстанції входив з того, що спірний період роботи позивачки не був підставою для відмови ГУ ПФУ в Київській області у призначенні спірної допомоги та був врахований відповідачем-1 до прорахованого спеціального стажу, що визначає право на пенсію за вислугу років, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в цій частині.

Стосовно спірного періоду роботи позивачки з 01.06.1989 по 02.11.1998, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено прийняття оскаржуваного рішення (а.с.30) саме з підстав не врахування до спеціального стажу періодів роботи позивачки в Тресті №2 об`єднання "Сумиагропромстрой" (у подальшому - Об`єднання "Конотопагропромстрой") з 25.10.1982 по 13.01.1987, з 01.06.1989 по 31.10.1996, 01.02.1997 по 28.02.1997, з 01.05.1997 по 31.10.1997, з 20.11.1997 по 28.02.1998, з 01.04.1998 по 31.05.1998, з 01.07.1998 по 02.11.1998, з 03.02.1999 по 30.10.1999, з 01.03.2005 по 28.01.2013, з 01.02.2013 по 23.06.2013, з 01.07.2013 по 30.04.2020, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в цій частині. Щодо іншої частини з цього спірного періоду (листопад, грудень 1996, січень, березень, квітень 1997, з 01.11.1997 по 19.11.1997, березень, червень 1998) та підстав неврахування такого періоду до спеціального стажу позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення взагалі не містить підстав його не врахування, тому дійшов висновку, що воно було прийнято без встановлення всіх обставин, що мали значення для прийняття законного рішення, без наведення відповідного мотивування, в т.ч. щодо не зарахування вищенаведених спірних періодів (з 01.11.1996 по 31.01.1997, з 01.03.1997 по 30.04.1997, з 01.11.1997 по 19.11.1997, з 01.03.1998 по 31.03.1998 та з 01.06.1998 по 30.06.1998), а відтак, є протиправним та підлягає скасуванню.

З метою ефективного захисту прав позивачки суд першої інстанції вважав необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача-1 повторно розглянути заяву позивачки про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій від 01.11.2023 (а.с.33-34), з урахуванням висновків суду у цій справі.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Статтею 8 Закону № 1058-ІV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до п. 7-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Системний аналіз зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання відповідної грошової допомоги є окремим правовим механізмом відповідної соціальної виплати, який може реалізовуватись при призначенні «пенсії за віком».

Такий висновок, зокрема міститься у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 442/456/17 та від 13.02.2019 у справі № 233/4308/17.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1191 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV (далі - Порядок № 1191).

Згідно з п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою КМУ від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Пункт 5 Порядку № 1191 передбачає, що грошова допомога надається особам, яким, починаючи з 01.10.2011, призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - і "ж" ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Відповідно до п. 6 Порядку № 1191 для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону № 1058-ІV, станом на день її призначення.

Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячний пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Таким чином, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у особи необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція щодо застосування п.7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» викладена у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 234/13835/17, від 20.02.2019 у справі № 462/5636/16-а, від 19.03.2019 у справі № 466/5637/17, від 24.04.2019 у справі № 450/3061/16-а, яка є обов`язковою для врахування судом в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Стаття 55 Закону № 1788-ХІІ визначає окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років.

Як убачається з наданих пенсійним органом пояснень (а.с.66, 72, 93-94) та розрахунку стажу по формі РС-право (а.с.71, 96, 98, 104), відповідач з цього спірного періоду при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував до спеціального стажу, що визначає право на пенсію за вислугу років, періоди перебування позивачки у відпустках без збереження заробітної плати на підставі довідки від 27.08.2020 №242 виданої відділом освіти Конотопської міської ради (а.с.31):

- листопад, грудень 1996;

- січень, березень, квітень 1997, та з 01.11.1997 по 19.11.1997;

- березень, червень 1998.

Однак підстав неврахування такого періоду до спеціального стажу позивачки, оскаржуване рішення взагалі не містить. У пояснення відповідач-1 наголошує на тому, що підставою для не врахування такого періоду до спеціального стало надання позивачці у листопаді, грудні 1996р., січні, березні, квітні 1997р., з 01.11.1997 по 19.11.1997, березні, червні 1998р. відпусток без збереження заробітної плати.

Суд вказує, що за приписами ст. 84 КЗпП України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, за сімейними обставинами та з інших поважних причин працівників, за його заявою, може бути надана власником або уповноваженим ним органом короткочасна відпустка без збереження заробітної плати. В необхідних випадках за згодою сторін ця відпустка може бути відпрацьована працівником у наступний період, виходячи з умов і можливостей виробництва.

Згідно вказаної норми у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, у випадках, передбачених статтею 25 Закону України Про відпустки, працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 30 календарних днів на рік.

Згідно ст.4 Закону України Про відпустки від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР відпустки без збереження заробітної плати є одним з видів відпусток.

Відповідно до статей 25 та 26 Закону України Про відпустки відпустки без збереження заробітної плати надаються в обов`язковому порядку або за згодою сторін.

При цьому згідно із ст. 26 вказаного Закону в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. У порядку, визначеному колективним договором, власник або уповноважений ним орган у разі простою підприємства з не залежних від працівників причин може надавати відпустку без збереження заробітної плати або з частковим її збереженням.

При цьому відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Таким чином, час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, можуть бути зараховані до пільгового стажу.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеної у постановах від 19.03.2019 у справі № 295/8979/16-а, від 26.03.2020 у справі №423/2860/16-а.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до довідки відділу освіти Конотопської міської ради від 27.08.2020 №242 (а.с.31): з 01.11.1996 по 31.01.1997, з 01.03.1997 по 30.04.1997, з 01.11.1997 по 19.11.1997, з 01.03.1998 по 31.03.1998 та з 01.06.1998 по 30.06.1998 (тобто листопад, грудень 1996, січень, березень, квітень 1997, з 01.11.1997 по 19.11.1997, березень, червень 1998 - як вказано у довідці) позивачці надавались відпуски без збереження заробітної плати (а.с. 31).

Поряд з цим, матеріали справи не містять доказів, що не зараховані відповідачем-1 спірні періоди перебування позивачки у відпустках без збереження заробітної плати не пов`язані з виробничою необхідністю чи не були відпрацьовані у наступний період, виходячи з умов і можливостей виробництва.

Відповідач-1 не скористався повноваженнями, передбаченими частиною 3 статті 44 Закону №1058-IV, не витребував від підприємств відповідних документів або відомостей стосовно підстав надання позивачці відпуски без збереження заробітної плати згідно довідки відділу освіти Конотопської міської ради від 27.08.2020 №242, такі відомості у зазначеній довідці відсутні.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідачем-1 було прийнято без встановлення всіх обставин, що мали значення для його прийняття, без наведення відповідного мотивування, в т.ч. щодо не зарахування спірних періодів з 01.11.1996 по 31.01.1997, з 01.03.1997 по 30.04.1997, з 01.11.1997 по 19.11.1997, з 01.03.1998 по 31.03.1998 та з 01.06.1998 по 30.06.1998), а відтак таке рішення не відповідає критеріям правомірності визначених в ч.2 ст.2 КАС України, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування спірного рішення відповідача-1.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Прийняття рішення про призначення пенсії на пільгових умовах належить до повноважень відповідача.

Відповідно до Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням варто розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Pedersen and Baadsgaard проти Данії» від 17.12.2004, № 49017/99 зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, що їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Під дискреційним повноваженням варто розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення у межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав. В той же час суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

З огляду на те, що відповідачем не вжито всіх заходів для з`ясування підстав надання позивачці відпуски без збереження заробітної плати, а в спірному рішенні пенсійного органу відсутнє будь-яке обґрунтування його прийняття в цій частині, суд не має можливості перевірити підстави не зарахування цих періодів.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання відповідача-1 повторно розглянути заяву позивачки про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій від 01.11.2023 (а.с.33-34), з урахуванням висновків суду у цій справі.

При повторному розгляді заяви відповідач-1, зокрема, має повторно перевірити підстави для врахування періодів роботи позивачці у Тресті №2 об`єднання "Сумиагропромстрой" (у подальшому - Об`єднання "Конотопагропромстрой") з 01.11.1996 по 31.01.1997, з 01.03.1997 по 30.04.1997, з 01.11.1997 по 19.11.1997, з 01.03.1998 по 31.03.1998 та з 01.06.1998 по 30.06.1998 до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, з урахуванням висновків суду.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду в цій частині не спростовують.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2024 по справі № 480/3180/24 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий