Справа № 760/19590/24
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.,

суддів: Карпушової О.В.,

Мєзєнцева Є.І.,

При секретарі: Масловській К.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульно поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач, Департамент), в якому просив:

- скасувати постанову серії ЕНА №2805703 від 11.08.2024 відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення по справу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі;

- закрити справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30.12.2024 у задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи документами підтверджується обмеження максимальної швидкості руху до 50 км/год на ділянці автомобільної дороги Київ-Чоп, якою рухався позивач із швидкістю 106 км/год, що належним чином зафіксовано пристроєм TruCam та відображено у спірній постанові, що свідчить про відсутність правових підстав для її скасування.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що в порушення норм процесуального права суд першої інстанції взяв до уваги відзив на позов та додані до нього документи попри відсутність доказів направлення його позивачу. Крім того, наголошує, що судом не було враховано, що фотознімок не підтверджує факт вчинення адміністративного правопорушення, оскільки не містить інформації про його походження, має іншу дату, ніж зазначена у постанові дата вчинення правопорушення, а також унеможливлює взагалі ідентифікацію автомобіля і пристрій, з допомогою якого такий знімок було зроблено. Також звертає увагу на те, що схема організації дорожнього руху в місці проведення ремонтних робіт, на яку посилався суд першої інстанції, датована 07.09.2022, тобто майже за два роки до дня вчинення правопорушення, що породжує сумнів в її дійсності станом на 11.08.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Свою позицію обґрунтовує тим, що, як правильно встановив суд першої інстанції, належними і допустимими доказами підтверджується факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, що останнім не було спростовано. Зазначає, що наданий відповідачем фотознімок містить всі необхідні відомості, які дозволяють встановити факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , а вказана на ньому дата 08/11/2024 відображається у спосіб «місяць/день/рік», тобто є 11 серпня 2024 року. Також зауважує, що згідно ДСТУ 8752:2017 проектні рішення з організації дорожнього руху підлягають перегляду кожні 5 років, відтак надана відповідачем схема організації дорожнього руху від 07.09.2022 на ділянці автомобільної дороги М06 станом на 11.08.2024 була чинною та не підлягала перегляду. Окрім наведеного наголошує на безпідставності посилання апелянта на те, що відзив на позовну заяву не направлявся на його адресу Департаментом, що спростовується доданими до відзиву на апеляційну скаргу документами.

Відповідно до норм статті 286 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня його проголошення. Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, поліцейським 1 взводу 2 роти Управління патрульної поліції батальйону Управління патрульної поліції в Закарпатській області рядовим поліції Сідуном І.В. прийнято постанову серії ЕНА №2805703 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (далі - спірна постанова), якою до позивача за порушення пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху застосовано передбачене ч. 4 ст. 122 КпАП України стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн.

Підставою для прийняття спірної постанови стало те, що 11.08.2024 об 11:19 автомобіль Lexus NX 250, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », яким керував позивач, рухався 790 кілометром автомобільної дороги М06 із швидкістю 106 км/год у зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» 50 км/год, чим перевищив встановлене обмеження швидкості на 56 км/год, чим порушив пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху. Із змісту вказаної постанови вбачається, що вказаний факт було зафіксовано приладом TruCam 008427.

Вважаючи постанову у справі про адміністративне правопорушення незаконною, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.

Завданням КпАП України є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до статті 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 затверджено Правила дорожнього руху (далі - ПДР).

Згідно п. 1.1 ПДР останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Приписи пп. «б» п. 12.9 ПДР визначають, що водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Із змісту глави 3 розділу 33 ПДР вбачається, що знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» забороняє рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знаку.

Викладене свідчить, що встановлення дорожнього знаку 3.29 на ділянці дороги забороняє рух із швидкістю, що перевищує зазначену на такому знаку. Порушення такої заборони має своїм наслідком притягнення особи до відповідальності, передбаченої, зокрема, ч. 4 ст. 122 КпАП України.

Колегією суддів враховується, що положення ст. 251 КпАП України закріплюють, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами ч. ч. 1-3 ст. 283 КпАП України розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.

Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абзаців 1-2 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Згідно ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою, зокрема, забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Отже, положеннями ст. ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено можливість використання поліцією застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису. Крім іншого, судова колегія звертає увагу, що лазерний вимірювач швидкості TruCam є, насамперед, засобом вимірювання із допоміжною функцією фото- та відеофіксації, який конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань, що випливає із змісту Методичних рекомендації щодо використання лазерних вимірювачів швидкості TruCAM для фіксації правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, листа ДП «Укрметтестстандарт» від 01.10.2019 №22-38/49.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що факт руху автомобіля автодорогою М06, 790 км, яким керував позивач, зі швидкістю 106 км/год, підтверджується фотознімком №_h3200_0811_111900.jmx, здійсненим за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCAM ІІ № ТС008427, який отримав сертифікат перевірки типу № UA.TR.001 241-18 Rev 0 від 26.12.2018, чинний до 26.12.2028, сертифікат відповідності № UA.TR.001 22 054-20 від 23.12.2020, згідно експертного висновку від 15.12.2023, чинного протягом дії воєнного стану та шести місяців після його припинення чи скасування, придатний до використання та пройшов 16.04.2024 повірку, чинну до 16.04.2025, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/30509.

Посилання апелянта на те, що згаданий вище фотознімок №_h3200_0811_111900.jmx не може бути доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, оскільки не містить інформації про його походження, має іншу дату, ніж зазначена у постанові дата вчинення правопорушення, а також унеможливлює взагалі ідентифікацію автомобіля і пристрій, з допомогою якого такий знімок було зробленоколегія суддів оцінює критично.

Так, із змісту вказаного фотознімку вбачається, що він зроблений на ділянці автомобільної дороги М06, 790 км, 11.08.2024 об 11:19, за допомогою пристрою TruCam II із серійним номером ТС008427. На цьому знімку чітко зафіксовано автомобіль та його реєстраційний номер, а зазначення дати у спосіб « 08/11/2024» замість « 11.08.2024» не свідчить про її відмінність від дати вчинення правопорушення, а вказує виключно на спосіб її написання.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав стверджувати, що факт руху автомобіля Lexus NX 250 з реєстраційним номером « НОМЕР_1 », яким керував позивач, зі швидкістю 106 км/год, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до п. 12.10 ПДР додаткові обмеження дозволеної швидкості руху можуть вводитися тимчасово і постійно.

При цьому разом із знаками обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 обов`язково додатково встановлюються відповідні дорожні знаки, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта.

У разі коли дорожні знаки обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 встановлені з порушенням визначених цими Правилами вимог щодо їх введення чи з порушенням вимог національних стандартів або залишені після усунення обставин, за яких їх було встановлено, водій не може бути притягнений до відповідальності згідно із законодавством за перевищення встановлених обмежень швидкості руху.

Підпунктом «а» пункту 12.10-1 ПДР передбачено, що обмеження дозволеної швидкості руху (дорожні знаки 3.29 та/або 3.31 на жовтому фоні) вводяться тимчасово виключно у місцях виконання дорожніх робіт.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на ділянці автомобільної дороги М06 «Київ-Чоп» з 790 км + 300 по 794 + 000 з 07.09.2022 затверджено схему організації дорожнього руху в місці проведення ремонтних робіт із встановленням знаків 1.37, 3.25 та 3.29 (70 км/год) та 1.5.3, 1.37 і 3.29 (50 км/год) відповідно.

При цьому, як свідчить зміст фотознімка №_h3200_0811_111900.jmx, ремонтні роботи на вказаній ділянці автомобільної дороги продовжувалися станом на 11.08.2024, адже на час фіксації правопорушення автомобіль, яким керував позивач, проїхав місце злиття смуг, зазначених на схемі організації дорожнього руху в місці проведення ремонтних робіт.

За таких обставин посилання апелянта на те, що указана схема організації дорожнього руху в місці проведення ремонтних робіт є застарілою та не може свідчити про фактичну наявність дорожніх знаків, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав стверджувати, що факт руху автомобіля Lexus NX 250 з реєстраційним номером « НОМЕР_1 », яким керував позивач, зі швидкістю 106 км/год, у зоні дії знака 3.29 з обмеженням швидкості 50 км/год, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Щодо аргументів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував відзив на позовну заяву і додані до неї документи, оскільки такі всупереч ч. 3 ст. 162 КАС України не були направлені позивачу, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 162 КАС України до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Так, до відзиву на позовну заяву Департаментом додано копію супровідного листа від 25.09.2024 №29223/41/15/--2024 про направлення копії відзиву на адресу ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , що, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про виконання відповідачем вимог ч. 3 ст. 162 КАС України.

Більше того, із змісту наданих відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу документів вбачається, що поштове відправлення №253 направлялося Департаментом на адресу ОСОБА_1 26.09.2024, прибуло на поштове відділення №02081 01.10.2024, не було вручено 16.10.2024 та 18.10.2024 повернуто відправникові у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Викладеним спростовується посилання апелянта на те, що відповідачем не було виконано передбачений ч. 3 ст. 162 КАС України обов`язок з направлення копії відзиву і доданих до нього матеріалів на адресу позивача.

Крім іншого, судова колегія зазначає, що позивач як особа, яка зацікавлена у результатах розгляду справи, не був позбавлений особисто чи за участі представника ознайомитися з матеріалами справи №760/19590/24 протягом більш ніж двох місяців з часу надходження до суду відзиву на позов 02.10.2024 до моменту ухвалення рішення суду у справі 30.12.2024.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Також колегія суддів зауважує, що згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний в першу чергу дотримуватись вимог ПДР.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що автомобіль марки Lexus NX 250, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », яким керував позивач, рухався 790 кілометром автомобільної дороги М06 із швидкістю 106 км/год у зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» 50 км/год, чим перевищив встановлене обмеження швидкості на 56 км/год та порушив пп. «б» п. 12.9 ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 122 КпАП України, що належним чином відображено у спірній постанові, яка прийнята відповідно до норм чинного законодавства, є законною та скасуванню не підлягає.

За таких обставин, враховуючи, що належними та допустимими доказами підтверджується факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КпАП України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування спірної у цій справі постанови.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Повне рішення виготовлено 22 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев