Справа № 440/14678/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 р. Справа № 440/14678/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2024, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, по справі № 440/14678/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2

про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1), Військової частини НОМЕР_3 (далі відповідач-2) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_3 , яка є правонаступником Військової частини НОМЕР_4 , щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення за час проходження ним служби, а саме з 25.01.2021 о 01.09.2022 у Військовій частині НОМЕР_4 , включаючи всі його складові без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 1 січня відповідного року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 , яка є правонаступником Військової частини НОМЕР_4 , здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача за час проходження ним служби у Військовій частині НОМЕР_4 , а саме з 25.01.2021 по 01.09.2022, включаючи всі складові такого грошового забезпечення (основні та додаткові) та одноразові види виплат, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, (але не менше ніж 50% мінімальної заробітної плати), встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 на відповідний тарифний коефіцієнт, а також провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати грошового забезпечення позивача з 01.09.2022 по 10.09.2024, включаючи всі його складові, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", станом на 1 січня відповідного року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 01.09.2022 по 10.09.2024, включаючи всі складові такого грошового забезпечення (основні та додаткові) та одноразові види виплат з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, (але не менше ніж 50% мінімальної заробітної плати), встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 01.01.2024, на відповідний тарифний коефіцієнт, а також провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року у справі №440/14678/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог, що стосується виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 08.09.2024 повернуто позивачу.

Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року у справі №440/14678/24 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначено, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що про розмір нарахованих сум грошового забезпечення та відповідно порушення його прав позивач дізнався лише після отримання листа Військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2024 №1772/16845. Тобто звернувшись до суду 07.12.2024 позивач діяв в межах тримісячного строку передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України.

Відповідачі не скористалися своїми правами надати письмові відзиви на апеляційну скаргу позивача.

За положеннями статей 294 та 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачу (заявникові) (пункт 3 частини першої статті 294 КАС України) розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» 07 грудня 2024 року звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із даною позовною заявою.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, із встановленням позивачу строку для усунення виявлених недоліків шляхом подання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог що стосуються періоду з 19.07.2022 по 08.09.2024 разом із доказами, які свідчать про поважність причин пропуску цього строку, позовної заяви, оформленої відповідно до вимог статей 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання вимог вказаної ухвали, позивачем 23.12.2024 надано заяву про поновлення строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що інформація про розмір складових грошового забезпечення позивача йому не доводилась, а відтак про порушення своїх прав він дізнався після отримання його адвокатом відповіді на адвокатський запит, тобто 25.10.2024.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року у справі №440/14678/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог, що стосується виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 08.09.2024 повернуто позивачу.

При цьому, приймаючи рішення про повернення позову у відповідній частині, суд першої інстанції зауважив, що позивач не повідомив поважних причин пропуску строку звернення до суду в частині позовних вимог, що стосуються виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 08.09.2024.

Водночас, іншою ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року у справі №440/14678/24 прийнято позову заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в частині:

- визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_3 , яка є правонаступником Військової частини НОМЕР_4 , щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення за час проходження ним служби, а саме з 25.01.2021 по 18.07.2022, включаючи всі його складові без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 1 січня відповідного року;

- зобов`язання Військову частину НОМЕР_3 , яка є правонаступником Військової частини НОМЕР_4 , здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача за час проходження ним служби у Військовій частині НОМЕР_4 , а саме з 25.01.2021 по 18.07.2022, включаючи всі складові такого грошового забезпечення (основні та додаткові) та одноразові види виплат, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, (але не менше ніж 50% мінімальної заробітної плати), встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 на відповідний тарифний коефіцієнт, а також провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

- визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати грошового забезпечення позивача з 09.09.2024 по 10.09.2024, включаючи всі його складові, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", станом на 1 січня відповідного року;

- зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 09.09.2024 по 10.09.2024, включаючи всі складові такого грошового забезпечення (основні та додаткові) та одноразові види виплат з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, (але не менше ніж 50% мінімальної заробітної плати), встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 01.01.2024, на відповідний тарифний коефіцієнт, а також провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, за висновками суду першої інстанції, предмет спору у цій справі про виплату грошового забезпечення за період 25.01.2021 по 01.09.2022 та з 01.09.2022 по 10.09.2024 стосується виплат, які виплачуються безпосередньо позивачу щомісячно, у зв`язку з чим про розмір отриманого грошового забезпечення позивач дізнавався щомісячно в день його надходження. Отже, за переконанням суду першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 , які стосуються періоду з 19.07.2022 по 08.09.2024 заявлені з пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Колегія суддів вважає такі висновки помилковими, з огляду на правову природу цього спору, керуючись наступним.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Статтею 116 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) було установлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За правилами частин першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду, зокрема, в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом № 2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення частини другої статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Закон №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 233 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Підпунктом 3 пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2352-ІХ Кабінет Міністрів України зобов`язано протягом двох місяців з дня набрання чинності цим Законом: забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 був затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України.

Пунктом 14 розділу І «Загальні положення» цього Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Приписи указаного пункту Порядку № 260 залишилися чинними і після набрання чинності Законом № 2352-ІХ та змін не зазнали.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з моменту набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Поряд з цим, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).

Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23, а також Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, при розгляді справи №460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року).

Таким чином, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Поряд з цим, приписи частини першої статті 233 КЗпП України пов`язують відлік тримісячного строку звернення до суду з днем, коли особа (працівник, службовець) дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Верховним Судом при розгляді справи №460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року) констатовано, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, до прикладу у вказаній справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Відтак, колегія суддів вважає, що у контексті обставин справи, що розглядається, ключовим питанням є не лише визначення предмету спору, але й дати, коли позивач дізнався про порушення своїх прав.

За матеріалами даної справи встановлено, що ОСОБА_1 з 25.01.2021 по 01.09.2022 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 , правонаступником якої є Військова частина НОМЕР_3 , та з 01.09.2022 по 10.09.2024 у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2024 №260, ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з вибуттям до Військової частини НОМЕР_5 (а.с. 21 том 1).

Таким чином, з приведеного вбачається, що позивач продовжує виконувати обов`язки військової служби.

При цьому, предметом спору у даній справі є правомірність нарахування позивачу сум грошового забезпечення за час проходження військової служби у Військових частинах НОМЕР_4 та НОМЕР_1 , без урахування пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції чинній з 29.01.2020.

Тобто спірними у даній справі є правовідносини, які виникли щодо невиплаченого грошового забезпечення військовослужбовця, який продовжує виконувати обов`язки військової служби.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано чи отримував позивач письмовий документ, у якому детально зазначено нараховані та виплачені суми, як щомісячно, так і при переведенні до іншої Військової частини, адже дата одержання такого письмового повідомлення (зокрема, грошового атестату) є датою обізнаності позивача про порушення його прав, що і становить предмет спору.

Таким чином, оскільки позивач продовжує проходити військову службу та у справі відсутні дані про те, що позивачем отримано письмовий документ, у якому детально зазначено нараховані та виплачені йому суми щомісячно починаючи з 19.07.2022 по 08.09.2024, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не встановлено факту обізнаності позивача про порушення його прав з яким можна було б встановити дату, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, а тому відсутні підстави для застосування строків визначених частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) щодо частини вимог ОСОБА_1 , які стосуються виплати грошового забезпечення позивача за період з 19.07.2022 по 08.09.2024.

Отже, висновки суду першої інстанцій про наявність підстав для застосування положень пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України є помилковими та свідчать про неправильне застосування судом норм процесуального права.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви ОСОБА_1 , з огляду на порушення строку звернення до адміністративного суду.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення з порушенням норм процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

Відповідно до частини третьої статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2024 по справі № 440/14678/24 - скасувати.

Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог, що стосується виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 08.09.2024, передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій