Справа № 280/10049/24
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 квітня 2025 року м. Дніпросправа № 280/10049/24
Суддя І інстанції Кисель Р.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку письмовому провадженні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ начальника відповідача №1396 від 26.08.2024 «Про застосування дисциплінарних стягнень» в частині застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;

визнати протиправним та скасувати наказ начальника відповідача «По особовому складу» від 03.09.2024 №603о/с в частині звільнення 03.09.2024 зі служби в поліції позивача за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

поновити позивача на службі в поліції на посаді інспектора сектору контролю за обігом зброї Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області з 04.09.2024;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.09.2024 по день ухвалення рішення суду;

допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на службі в поліції на посаді інспектора сектору контролю за обігом зброї Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду позовної заяви.

Апеляційна скарга обґрунтована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення без розгляду позовних вимог. Вказує на те, що висновок про те, що оскаржувані накази були вручені позивачу 03.09.2024 року є передчасними. Зазначає, що станом на 26.08.2024 року позивач перебував на лікарняному, а станом на 03.09.2024 року не перебував на робочому місці у зв`язку з виконанням вимог, що містились в ухвалі слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Ходько В.М. від 15.08.2024 року у справі №333/6300/24. При цьому, скаржник посилається на те, що представник позивача протягом майже усього жовтня 2024 року перебувала на лікарняному у зв`язку з лікуванням дитини. Також вказує на введення воєнного стану в Україні.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Запорізькій області просило відмовити у її задоволенні.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм процесуального права, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, спірні правовідносини у даній справі склалися з приводу визнання протиправними та скасування наказів начальника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області №1396 від 26.08.2024 «Про застосування дисциплінарних стягнень» в частині застосування до капітана поліції ОСОБА_1 інспектора сектору контролю за обігом зброї Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції та від 03.09.2024 №603о/с «По особовому складу» в частині звільнення 03.09.2024 зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 інспектора сектору контролю за обігом зброї Бердянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

На стадії ж апеляційного провадження спірним є питання дотримання або ж недотримання позивачем встановленого законом строку звернення до суду з даними позовними вимогами.

Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Однак, щоб адміністративний позов був прийнятий до провадження судом першої інстанції, позивачу, в свою чергу, слід дотримуватись порядку подання позовної заяви в межах реалізації права на звернення до суду і кореспондуючого права на повноважний суд з урахуванням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.55 Конституції України, а також ст.5 КАС України. Реалізація захисту порушеного або ж оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду 1-ї інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законом.

У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, процесуальними строками є встановлені законом або ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, що повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися й інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У ч.5 ст.122 КАС України закріплено, що для звернення до адміністративного суду у справах відносно прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З наведених положень ст. 122 КАС України вбачається, що іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.

15.03.2022 прийнято Закон України «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» (закон №2123-ІХ), який набрав чинності з 01.05.2022.

Даним Законом внесено зміни до Дисциплінарного статуту шляхом доповнення його новим розділом V «Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану».

Так, відповідно до ч.4 ст.31 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Отже, з 01.05.2022 року Законом України №2123-IX запроваджено інші умови проведення службового розслідування, а також визначена нова процедура ознайомлення поліцейського з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності та установлені особливі строки оскарження дисциплінарних стягнень.

В свою чергу, у разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною. При цьому, за наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом «Lex specialis» (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого, при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом «Lex specialis derogat generali», суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні необхідно надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Саме такий правовий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019р. у справі №807/257/14.

Окрім того, про перевагу норм «lex specialis» над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п.69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» №888/03 тощо).

У свою чергу, під темпоральними (часовими) колізіями слід розуміти такі колізії, що виникають внаслідок видання в різний час з того ж самого питання принаймні двох норм права.

Правила конкуренції, крім зазначеного, можуть випливати з часової послідовності прийняття норм. За загальним правилом, нова норма припиняє дію старої норми, якщо вони суперечать одна одній («lex posterior derogat legi priori»). Так, у співвідношенні між звичайними законами, які суперечать один одному, «молодша норма» припиняє суперечливу до неї «старшу»: цей підхід виходить з того, що існуюче право при виданні нової норми може бути змінене без особливих проблем.

Тобто, у контексті цього судового спору, застосуванню підлягає саме Дисциплінарний статут НПУ, що затверджений Законом України і яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.

Більше того, аналогічний правовий висновок був неодноразово викладений Верховним Судом у постановах від 08.02.2023р. у справі №120/7567/22, від 31.10.2023р. у справі №400/5692/22, від 31.10.2023р. у справі №340/4394/22, від 30.11.2023р. у справі №500/1224/23 та від 27.06.2024р. у справі №580/11912/23.

В свою чергу, наслідки ж пропуску строку звернення до суду регламентовані ст.123 КАС України.

Як передбачено у ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження у справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до суду, або ж якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що з оскаржуваним наказами позивача було ознайомлено особисто 03.09.2024, про що свідчить його підпис на копіях оскаржуваних наказів.

Відтак, зважаючи на те, що позивач про порушення своїх прав дізнався 03.09.2024, коли останнього було ознайомлено із наказами начальника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області №1396 від 26.08.2024 «Про застосування дисциплінарних стягнень» та від 03.09.2024 №603о/с «По особовому складу», останнім днем для оскарження зазначених наказів є 18.09.2024.

Водночас, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду першої інстанції лише 30.10.2024 року, тобто з пропуском 15-ти денного строку звернення до суду, встановленого ч.4 ст.31 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України».

У контексті доводів апеляційної скарги та встановлених під час судового розгляду обставин щодо заявлених позивачем причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, колегія суддів зазначає таке.

Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2019р. у справі № 9901/405/19.

При цьому, колегія суддів зауважує, що поважними визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Такими обставинами є ті, що унеможливлюють вчасне звернення до суду з відповідним позовом.

В свою чергу, посилання скаржника на відсутність 03.09.2024 року його на робочому місці у зв`язку з виконанням вимог, що містились в ухвалі слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Ходько В.М. від 15.08.2024 року у справі №333/6300/24 є безпідставними, оскільки зазначеною ухвалою позивача було відсторонено від посади строком на 49 днів (до 02.10.2024), а не від роботи.

При цьому, з приводу посилань представника позивача на перебування її протягом майже усього жовтня 2024 року на лікарняному у зв`язку з лікуванням дитини, колегія суддів зазначає, що в даному випадку, ці обставини жодним чином не підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом, який закінчився 18.09.2024 року.

Стосовно доводів позивача про введення в Україні воєнного стану, колегія суддів зазначає, що питання щодо поновлення строку звернення до суду у випадку його пропуску з причин пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні було предметом дослідження Верховним Судом, зокрема у постановах від 04.04.2023р. у справі № 140/1487/22, від 23.01.2023р. у справі № 496/4633/18, від 23.12.2022р. у справі № 760/5369/19, від 29.09.2022р. у справі № 500/1912/22, від 02.06.2022р. у справі у №757/30991/18-а.

Так, у вищевказаних постановах Верховний Суд зазначив, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Натомість, жодних доказів на підтвердження того, що введення в Україні воєнного стану, зумовило перешкоди у реалізації позивачем права на звернення до суду з дотриманням процесуальних строків, скаржником не було наведено.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних доказів, які б вказували на наявність поважних причин пропуску строку позивачем звернення до суду, які б унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення ним процесуальних дій у визначений законом строк, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Таким чином, суду першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, підстави для її скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши доводи позивача, викладені у заяві, прийняв законну ухвалу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Стосовно решти покликань заявника апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані апеляційним судом та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2025 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун

суддя С.В. Сафронова