Справа № 260/579/25
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 квітня 2025 рокум. Ужгород№ 260/579/25

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 1) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування зниженого розміру додаткової винагороди ОСОБА_1 за період з 19.07.2024 року по 15.08.2024 року, з 03.09.2024 року по теперішній час за час безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань; 2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100000 грн за період з 19.07.2024 року по 15.08.2024 року, з 03.09.2024 року по теперішній час в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань, з урахуванням виплачених сум.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що він проходить військову службу на посаді начальника медичної служби начальника медичного пункту та приймає безпосередню участь у забезпеченні здійснення заходів національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії в межах Донецької області. Однак всупереч постанові Кабінету Міністрів України №168 від 19.07.2022 додаткову винагороду у розмірі 100000,00 грн у спірний період не отримував. Такі дії відповідача вважає протиправними та такими, що порушують його права, які підлягають захисту в судовому порядку.

19 лютого 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого проти задоволення позовних вимог заперечив. Так, зазначив, що військовослужбовці медичного пункту військової частини НОМЕР_1 не є медичним персоналом медичної частини та медичного підрозділу підсилення (медичного підрозділу) Медичних Сил ЗСУ, не весь період 2024 року залучалися до виконання завдань під час ведення бойових дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових завдань військовою частиною першого ешелону до батальйону включно. Тому немає підстав для виплату додаткової винагороди військовослужбовцям медичного пункту військової частини НОМЕР_1 в розмірі 100000,00 гривень за весь 2024 рік. При цьому підтвердив, що ОСОБА_1 у складі військової частини приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України з 19.07.2024 по 15.08.2024, з 03.09.2024, однак не залучався до виконання бойових завдань у складі підрозділів першого ешелону до батальйону включно, перебував у відпустках та відрядженнях з виїздом за межі Краматорського та Бахмутського району, тому додаткова винагорода нарахована та виплачена із розрахунку 30000,00 на місяць пропорційно участі в зазначених заходах.

11 квітня 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» заяву про виконання ухвали суду, в якій наголосив на тому, що на період дії воєнного стану додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 виплачується в розмірі 100000,00 гривень під час ведення бойових дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових завдань першого ешелону до батальйону включно. Заявляє, що Військова частина НОМЕР_1 діє на другому рубежі оборони ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та займає батальйонний район оборони у другому ешелоні. Окрім того, зазначає, що додаткова винагорода та щомісячні премії ОСОБА_1 за серпень 2024 року не виплачувалися у зв`язку з встановленням фактів перебуванням у службовий час у стані алкогольного сп`яніння. При цьому стверджує, що ОСОБА_1 залучався до виконання завдань з медичного забезпечення бойових підрозділів військової частини НОМЕР_1 та не залучався до виконання бойових завдань у складі підрозділів першого ешелону до батальйону включно, перебував у відпустках та відрядженнях з виїздом за межі Краматорського та Бахмутського району, тому додаткова винагорода нарахована та виплачена із розрахунку 30000,00 грн на місяць пропорційно участі в зазначених заходах.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що лейтенант ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника медичної служби начальника медичного пункту.

Так, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №218 від 19.07.2024, молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , призваного по мобілізації та призначеного на посаду начальника медичної служби начальника медичного пункту, з 19 липня 2024 року зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Як вбачається зі змісту такого наказу ОСОБА_1 вважається таким, що прибув до складу сил і засобів для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій області, з метою виконання бойового розпорядження до АДРЕСА_1 .

У період з 15 серпня 2024 року по 02 вересня 2024 року включно ОСОБА_1 вибув зі складу і засобів, які здійснювали заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій області, з н.п. Костянтинівка Донецької області у щорічну основну відпустку.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №264 від 03.09.2024, молодший лейтенант ОСОБА_1 з 03 вересня 2024 року прибув до складу Військової частини НОМЕР_1 з метою виконання бойового розпорядження до АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України №1471/242 від 19.01.2025, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 у період з 19.07.2024 по 15.08.2024 та з 03.09.2024 по теперішній час брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, перебуваючи в АДРЕСА_1 .

Військова частина НОМЕР_1 вказану обставину визнає.

Разом з тим, у період з 19.07.2024 по 15.08.2024 та з 03.09.2024 по час звернення до суду з даним позовом передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 додаткова винагорода у розмірі 100000,00 грн ОСОБА_2 не виплачувалася.

Вказана обставина підтверджується відомостями №1471/695 від 19.02.2025 та визнається сторонами.

Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати законодавчо передбаченої додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн за період участі у бойових діях у складі Військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Нормами ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Нормами ст. 1-2 Закону №2011 визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 ст. 9 Закону №2011 визначено, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, а також надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону №2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань кваліфікованим особовим складом, а також враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування, керівниками розвідувальних органів України.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Пунктом 4 цього Указу визначено Кабінету Міністрів України невідкладно, зокрема, забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.

Пунктом 6 цього Указу Кабінету Міністрів України визначено забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69/2022 28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №168 (далі Постанова №168) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правідносин).

Так, п. 1 Постанови №168 установлено, що на період воєнного стану:

- військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території противника військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань;

- військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), виплачується додаткова винагорода у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань відповідно до умов, визначених Міністерством оборони;

- військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам регулюється Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі Порядок №260).

Розділом XXXIV Порядку №260 регламентуються особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану.

Так, п. 2 такого розділу передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується у розмірі 100000,00 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):

- під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у тому числі тим, що визначені в абзаці чотирнадцятому цього пункту);

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;

- із здійснення польотів в повітряному просторі областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;

- з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії, підрозділу (засобу) протиповітряної оборони;

- на території противника (у тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);

- з вогневого ураження повітряних, морських цілей противника;

- з виводу повітряних суден з під удару противника з виконанням зльоту;

- кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);

- у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів (медичних підрозділів підсилення);

- з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів у місцях виконання завдань за призначенням згідно з бойовими розпорядженнями.

Отже, передбачена Постановою №168 додаткова винагорода виплачується, в тому числі, медичному персоналу у районах ведення бойових дій.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є начальником медичної служби начальником медичного пункту Військової частини НОМЕР_1 , а отже є медичним персоналом.

Згідно п. 4 розділу XXXIV Порядку №260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Відповідно до відомостей довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України №1471/242 від 19.01.2025, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 у період з 19.07.2024 по 15.08.2024 та з 03.09.2024 по теперішній час брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, перебуваючи в АДРЕСА_1 .

Підставою для видачі довідки є журнал бойових дій військової частини НОМЕР_1 (№93Т від 16.06.2024 року); журнал бойових дій військової частини НОМЕР_1 (№99Т від 26.10.2024 року); наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.07.2024 року №218; наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.08.2024 року №245; наказ командира військової частими НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.09.2024 року №264.

Дійсність такої довідки підтверджується підписами командира та начальника групи персоналу штабу Військової частини НОМЕР_1 , а також печаткою частини.

Отже, довідка військової частини НОМЕР_1 від 19 січня 2025 року №1471/242 видана на підставі одного із підтверджуючих документів, передбачених пунктом п. 4 розділу XXXIV Порядку №260.

Достатність вказаної довідки як доказу на підтвердження права військовослужбовця на виплату додаткової винагороди у збільшеному розмірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах №120/4387/23 від 23.05.2024 року та №120/4967/23 від 24.05.2024 року.

Як вбачається з переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376, Костянтинівська міська територіальна громада з 21 червня 2023 року по теперішній час відноситься до територій, на яких ведуться бойові дії.

Вказане підтверджується також наказами Головнокомандувача Збройних Сил України №293 від 03.07.2024, №361 від 05.08.2024, №461 від 04.10.2024, №546 від 04.12.2024 та №5 від 03.01.2025.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що ОСОБА_1 , як військовослужбовець медичного персоналу, у період з 19.07.2024 по 15.08.2024 та з 03.09.2024 по день звернення до суду з даним позовом приймав участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи районах їх ведення, що є необхідною умовою для отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 100000,00 грн.

Так, згідно п 9 розділ XXXIV Порядку №260 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини.

Відповідно до п. 10 розділ XXXIV Порядку №260, накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Судом встановлено, що військовою частиною НОМЕР_1 всупереч зазначеним вище обставинам та вимогам законодавства позивачу нарахована та виплачена додаткова винагорода у розмірі 30000,00 грн на місяць, окрім серпня 2024 року.

Так, правомірність своїх дій відповідач обґрунтовує тим, що військовослужбовці медичного пункту військової частини НОМЕР_1 не є медичним персоналом медичної частини та медичного підрозділу підсилення (медичного підрозділу), не залучаються до виконання завдань під час ведення бойових дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових завдань першого ешелону до батальйону включно.

Однак суд не може погодитися з такою позицією відповідача з огляду на те, що ОСОБА_1 не є військовослужбовцем, що безпосередньо виконує бойові завдання на лінії бойового зіткнення, натомість є медичним персоналом, який здійснює завдання з медичного забезпечення бойових підрозділів Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується відповідачем у наданих на виконання вимог ухвал суду заявах.

Так, у своїй заяві від 20 квітня 2025 року відповідач підтвердив, що ОСОБА_1 у спірні періоди залучався до виконання медичного забезпечення Військової частини НОМЕР_1 , в тому числі брав участь у лікуванні військовослужбовців.

Суд також відхиляє посилання відповідача в якості неможливості виплати позивачу збільшеного розміру додаткової винагороди на те, що військовослужбовці медичного пункту військової частини НОМЕР_1 не є медичним персоналом, оскільки як вбачається з наданих на виконання вимог суду доказів, зокрема рапорту щодо виплати додаткової винагороди з розрахунку 100000,00 грн на місяць, іншим військовослужбовцям медичного пункту (санітарний інструктор, водій-санітар) така винагорода виплачувалась.

При цьому суд не вбачає різниці між медичним персоналом інших медичних частин та Військової частини НОМЕР_1 , яка б могла вплинути на можливість отримання останніми додаткової винагороди, оскільки це б порушувало рівність їх прав за однакових умов виконання функцій медичного забезпечення Збройних Сил України у районах ведення бойових дій.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону №2011, забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки, відповідно до положень ст. 17 Конституції України, є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ст. 17 Конституції України).

За змістом статей 17, 65 Основного Закону України громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати їх додатковими гарантіями соціального захисту відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення; закріплення в Конституції України обов`язку держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які захищають Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України, є запорукою його реалізації державою та недопущення зниження рівня соціального захисту цих осіб та членів їхніх сімей (Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2018 року №12-р/2018, від 25 квітня 2019 року №1-р(II)/2019).

Розвиваючи зазначені юридичні позиції, Конституційний Суд України у своєму рішенні №7-р(II)/2022 від 12 жовтня 2022 року зазначив, що зі змісту ч. 1, 2, 5 ст. 17 Конституції України у їх взаємозв`язку з ч. 1 ст. 46, ч. 1 ст. 65 Основного Закону України випливає конституційний обов`язок держави надати спеціальний юридичний статус громадянам України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, членам їхніх сімей, а також особам, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії російської федерації проти України, розпочатої у лютому 2014 року, із забезпеченням відповідно до цього статусу соціальних гарантій високого рівня.

Враховуючи реалії, пов`язані зі збройною агресією російської федерації проти України, головну роль в обороні Української держави, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності відіграють Збройні Сили України та інші військові формування, які своєю мужньою боротьбою здійснюють ефективний захист Української держави та Українського народу. З огляду на що виконання державою конституційного обов`язку щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців покликане не тільки забезпечити соціальний захист кожного з них індивідуально, а й сприяти ефективному виконанню громадянами України обов`язку щодо захисту Вітчизни - України, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності.

В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії російської федерації. Відтак усебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України є одним із засобів розширення оборонних можливостей держави.

Конституційний Суд України зазначав, що «статус військовослужбовців обумовлює високий ризик отримання поранення, ушкодження здоров`я чи навіть загибелі під час виконання службових обов`язків під час захисту Вітчизни» (Рішення Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року №1-р(II)/2022).

Конституційний Суд України в Рішенні від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 наголосив на тому, що організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, пов`язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а з особливістю виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захист суверенітету і територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України); потреба в додаткових гарантіях соціального захисту цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Окрім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 06 квітня 2022 року №1-р(II)/2022 вказав, що «ч. 5 ст. 17 Конституції України викладено так, що реалізація права на соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей потребує якісного і ефективного законодавчого регулювання та запровадження механізмів забезпечення їх державної підтримки»; а також, що «з урахуванням вимог ч. 5 ст. 17 Конституції України метою законодавчого регулювання в цій сфері є як усебічне соціальне забезпечення військовослужбовців, яке компенсуватиме установлені законом обмеження та умови служби, властиві цій категорії громадян, так і підвищення мотивації особового складу Збройних Сил України у виконанні ними покладених на них функцій щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності».

Суд зазначає, що ОСОБА_1 у складі Військової частини НОМЕР_1 з липня 2024 року виконує свій конституційний обов`язок по захисту Батьківщини, приймаючи безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з чим піддається постійному ризику для життя і здоров`я.

Будь-яких відомостей щодо неналежного виконання обов`язків військової служби або наявності інших обставин, що б виключали наявність у такого права на отримання передбаченої законодавством додаткової винагороди, відповідач не заявляє.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання передбаченої Постановою №168 додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

При цьому суд відхиляє посилання відповідача на перебування позивача у відпустках та відрядженнях з виїздом за межі Краматорського та Бахмутського району, оскільки такі періоди не є спірними в даній адміністративній справі.

Разом з тим, суд враховує твердження Військової частини НОМЕР_1 про неможливість виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в серпні 2024 року у зв`язку з встановленням фактів перебуванням у службовий час у стані алкогольного сп`яніння.

Так, п. 15 розділ XXXIV Порядку №260 передбачено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які, в тому числі, вживали алкогольні напої (наркотичні або психотропні речовини) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибували на службу та/або виконували обов`язки військової служби в стані алкогольного (наркотичного) сп`яніння, - за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №803 від 25.08.2024 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за перебування в стані алкогольного сп`яніння під час виконання обов`язку в умовах особливого періоду.

Жодних доказів оскарження вказаного наказу або його скасування у судовому порядку ОСОБА_1 суду не надав.

Тому, враховуючи норми п. 15 розділ XXXIV Порядку №260, суд погоджується з позицією відповідача про неможливість виплати позивачу додаткової винагороди за серпень 2024 року.

З огляду на вищенаведене заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

При цьому суд вважає, що належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача буде зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100000,00 грн за період з 19.07.2024 року по 31.07.2024 року та з 03.09.2024 року по 29.01.2025 року (день звернення до суду з даним позовом) в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань, з урахуванням раніше виплачених сум.

З огляду на вищезазначене заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн за період з 19.07.2024 року по 31.07.2024 року та з 03.09.2024 року по 29.01.2025 за час безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100000,00 грн за період з 19.07.2024 року по 31.07.2024 року та з 03.09.2024 року по 29.01.2025 року в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) та виконання бойових (спеціальних) завдань, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін