Справа № 380/20589/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/20589/24 пров. № А/857/582/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Клименко О.М. у м. Львів) у справі № 380/20589/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в особі командира військової частини НОМЕР_1 у неприйнятті рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17.06.2024 про звільнення з військової частини НОМЕР_1 протиправною;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення по суті рапорту та повідомити у письмовій формі ОСОБА_1 про прийняте рішення по суті його рапорту.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що він має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для того, щоб надавати допомогу своїй дружині ОСОБА_2 , яка відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ № 061744 від 12.04.2024 визнана особою з інвалідністю другої групи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17.06.2024 про звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби та довести таке рішення до його відома.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що в межах спірних правовідносин мало місце протиправна бездіяльність відповідача, яка виразилась у неприйнятті рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17.06.2024 про звільнення з військової служби.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що наказом Міністерства оборони України від 23.07.2024 № 495, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.09.2024 № 1361/42706 внесено зміни до Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII), яким визначено Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема конкретизовано, що при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» подаються зокрема документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця 3 взводу 2 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону НОМЕР_3 бригади.

Позивач 17.06.2024 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортами (по суті однаковими за змістом з тією лише різницею, що один написаний від руки, а інший надрукований), в яких просив клопотання перед командуванням частини про звільнення його з лав ЗСУ у запас ЗС України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1999 (необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи). На ВЛК просив не направляти. Особову справу просив направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До рапорту позивач додав такі документи (нотаріально засвідчені копії): паспорта та картки платника податків на ім`я ОСОБА_1 ; паспорта та картки платника податків на ім`я ОСОБА_2 ; довідку МСЕК серії 12ААГ № 061744 від 12.04.2024; свідоцтва про шлюб № НОМЕР_4 ; довідки.

На рукописному варіанті рапорту у лівому верхньому куті вчинено резолюцію такого змісту: «НГП/встановленим порядком» і підпис.

На друкованому варіанті рапорту внизу, після підпису позивача, містяться такі написи:

«Командиру в/ч НОМЕР_1

Рапорт

Клопочу по суті рапорту солдата ОСОБА_3

командир роти

капітан (підпис) ОСОБА_4

17.06.24р.».

Докази розгляду військовою частиною НОМЕР_1 рапортів позивача від 17 червня 2024 року про звільнення з військової служби в матеріалах справи відсутні.

Листом від 12.07.2024 № 1629/1327, відповідач повідомив позивача про те, що «згідно журналу вхідної кореспонденції військової частини НОМЕР_1 рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 17.06.2024р. у групу персоналу військової частини НОМЕР_1 не надходив. Додатково повідомляємо, що у телефонній розмові з військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 встановлено, що рапорт ним було написано, але у групу персоналу військової частини НОМЕР_1 не подавався та не реєструвався. Військовослужбовцю ОСОБА_1 роз`яснено порядок подання рапорту».

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення по суті його рапорту від 17.06.2024 про звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч.1-3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом ч.1-3, 6 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Видом військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232.

Згідно підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до частини 12 статті 26 Закону № 2232 військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232 порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначаються та регулюються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153).

Абзацом другим пункту 12 Положення № 1153 врегульовано, що право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно абзаців першого-четвертого пункту 233 Положення № 1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно абзацу першого пункту 234 Положення № 1153 перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07 квітня 2017 року № 124, рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Згідно статті 114 вказаного Статуту командир роти (корабля 4 рангу) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти (корабля), за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу роти (корабля), за підтримання внутрішнього порядку і додержання заходів пожежної безпеки в роті (на кораблі), за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти (корабля), за успішне виконання ротою (кораблем) бойових завдань, за ведення ротного (корабельного) господарства.

Командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля).

З системного аналізу наведених вище можна дійти висновку про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): через необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Відтак, кінцевим результатом написання рапорту військовослужбовцем про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи обґрунтована відмова у задоволенні рапорту.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 17.06.2024 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортами (по суті однаковими за змістом з тією лише різницею, що один написаний від руки, а інший надрукований), в яких просив клопотання перед командуванням частини про звільнення його з лав ЗСУ у запас ЗС України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1999 (необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи). На ВЛК просив не направляти. Особову справу просив направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 . До рапорту позивач додав такі документи (нотаріально засвідчені копії): паспорта та картки платника податків на ім`я ОСОБА_1 ; паспорта та картки платника податків на ім`я ОСОБА_2 ; довідку МСЕК серії 12ААГ № 061744 від 12.04.2024; свідоцтва про шлюб № НОМЕР_4 ; довідки.

На рукописному варіанті рапорту у лівому верхньому куті вчинено резолюцію такого змісту: «НГП/встановленим порядком» і підпис.

На друкованому варіанті рапорту внизу, після підпису позивача, містяться такі написи:

«Командиру в/ч НОМЕР_1

Рапорт

Клопочу по суті рапорту солдата ОСОБА_3

командир роти

капітан підпис ОСОБА_4

17.06.24р.».

Відтак, своє право на звільнення з військової служби позивач реалізував у належний спосіб, подавши рапорт по команді, тобто своєму безпосередньому начальнику - командиру роти ОСОБА_5 , який, своєю чергою, клопотав перед командиром військової частини НОМЕР_1 про суті рапорту позивача, про що свідчить, зокрема, вчинений ним напис на друкованому тексті цього рапорту.

Разом з тим, докази розгляду військовою частиною НОМЕР_1 рапорту позивача від 17.06.2024 про звільнення з військової служби та прийняття відповідного рішення за наслідками його розгляду в матеріалах справи відсутні.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2024 суд зобов`язав відповідача подати письмові пояснення щодо розгляду рапорту позивача від 17.06.2024 про звільнення з військової служби, утім витребуваних судом письмових пояснень відповідач не подав.

У листі-відповіді від 12.07.2024 № 1629/1327 відповідач повідомляє, що «згідно журналу вхідної кореспонденції військової частини НОМЕР_1 рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 17.06.2024 у групу персоналу військової частини НОМЕР_1 не надходив».

Колегія суддів поділяє думку суду першої інстанції, що позивач, який подав рапорт по команді, як це передбачено абзацом першим пункту 233 Положення № 1153, не повинен нести негативні наслідки можливого подальшого неподання та нереєстрації рапорту до групи персоналу (служби діловодства) військової частини.

Приписами Положення № 1153 передбачено подання військовослужбовцем рапорту саме по команді, а не до групи персоналу (служби діловодства).

Відповідач не заперечує факту написання рапорту позивачем, тобто про факт наявності рапорту позивача відповідач достеменно знав, однак не вчинив жодних дій щодо його розгляду.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Разом з цим, щодо доводів апелянта в частині того, що необхідно додати акт обстеження сімейного стану військово службовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки то суд вважає, що така обставина не є предметом судового розгляду, а відноситься до компетенції відповідача під час розгляду по суті рапорту позивача від 17.06.2024.

Відтак, в межах спірних правовідносин мала місце протиправна бездіяльність відповідача, яка виразилась у неприйнятті рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 17.06.2024 про звільнення з військової служби, тому позовна вимога позивача у цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язати відповідача прийняти рішення по суті рапорту позивача від 17.06.2024 про звільнення з військової служби та довести таке рішення до відома позивача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі № 380/20589/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар