Справа № 120/2751/25
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 квітня 2025 р. Справа № 120/2751/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробойової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка ) звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач), у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 28.02.2025 р. №29 щодо відмови у переході на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 з 23 лютого 2025 пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" в редакції Закону №3723-XII, врахувавши до розрахунку пенсії довідки від 18.02.2025 р. №113/10-01-27 та від 18.02.2025 р. №112/10-01-27, видані Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області, з врахуванням виплачених сум.

23 лютого 2025 позивачка звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області через веб-портал Сервіс Пенсійного фонду України (електронним порядком) із заявою про призначення/перерахунок пенсії від 23 лютого 2025, в якій просила здійснити вид перерахунку: перехід на інший вид пенсії - за віком згідно ЗУ "Про державну службу", до заяви було надано відповідні довідки з останнього місця роботи, які підтверджували стаж державної служби та розмір грошового забезпечення.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 29 від 28.02.2025 року відмовлено ОСОБА_1 у переході на пенсію згідно до статті 37 Закону України "Про державну службу».

З таким рішенням позивачка не погоджується та вказує, що посадові особи державної податкової служби, яким, за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, перебувають на державній службі і є державними службовцями.

Тому період роботи позивачки на різних посадах в податкових органах, зараховується до стажу державної служби.

Такий стаж роботи державної служби було підтверджено трудовою книжкою та довідками ГУ ДПС у Вінницькій області за останнім місцем роботи позивачки.

Ухвалою від 07.03.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі і вирішено здійснювати розгляд в порядку статті 263 КАС України.

19.03.2025 р. надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову та вказав, що за результатами розгляду заяви позивачки, доданих до неї документів та наявних відомостей органом Пенсійного фонду встановлено, що періоди роботи позивачки в органах державної податкової служби не можуть бути враховані до стажу державної служби зважаючи на те, що згідно ст.343.1 Податкового кодексу України їй присвоювалися спеціальні звання, а в разі присвоєння спеціального звання відповідно до ст.343.1 надбавка за ранг державного службовця не виплачується і ,відповідно, ці посади не належать до посад, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону № 3723. Статтею 343.3 Податкового кодексу України передбачено, що спеціальні звання податкової служби присвоюються довічно. Позбавлення спеціальних звань здійснюється виключно за вироком суду у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України

Посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання згідно із статтею 15 Закону України Про державну податкову службу в Україні. Основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу. Головним критерієм, який визначає підстави для зарахування того чи іншого періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону 3723, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.

Згідно записів у трудових книжках НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (вкладиш) позивачка з 05.12.2000 по 12.12.2024 працювала в органах державної податкової служби. За період роботи їй присвоювались такі звання: 01.02.2001 спеціальне звання «Інспектор податкової служби ІІІ рангу»; 11.02.2005 спеціальне звання «Інспектор податкової служби ІІ рангу»; 01.03.2007 спеціальне звання «Інспектор податкової служби І рангу»; 31.12.2013 спеціальне звання «Інспектор податкової та митної справи І рангу»; 02.03.2016 спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІІ рангу»; 02.03.2019 спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІ рангу».

Згідно статті 343.1 Податкового кодексу України, статті 15 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», якщо посадовим особам контролюючих органів присвоюються спеціальні звання, то ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України 3723 та у разі присвоєння посадовій особі спеціального звання відповідно до п.1 статті 343 Податкового кодексу надбавка за ранг державного службовця не виплачується. Підпунктом 17 пункту 3 статті 3 Закону 889 визначено, що дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання.

Отже, періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Відтак, враховуючи вищезазначене, на думку відповідача, позивачка немає права на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", оскільки відсутні підстави для зарахування до стажу державної служби періодів роботи в органах податкової служби, під час яких їй присвоювались спеціальні звання.

19.03.2025 р. надійшла відповідь на відзив, однак такій оцінка не надається виходячи з того, що справа розглядається в порядку ст. 263 КАС України, в якій заявами по суті є лише відзив та позов.

Розглянувши матеріали справи , оцінивши докази , суд встановив наступне.

Позивачка отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-ІV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

23.02.2025 р. ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області від 28.02.2025 р. № 29 відмовлено ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону № 889-VIII з підстав того, що періоду роботи в ГУ ДПС у Вінницькій області не можуть бути враховані до стажу державної служби.

Не погоджуючись з позицією органу пенсійного фонду, позивачка звернулась до суду з позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 01.05.2016 набрав чинності Закон України "Про державну службу" (далі-Закон № 889-VIII), в Прикінцевих та Перехідних положеннях якого закріплено, що Закон № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII втратив чинність.

Пунктами 10, 12 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отже, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, але за умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно ч.1 ст.37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, для визначення права позивача на перехід з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсії за віком згідно Закону України "Про державну службу" необхідно встановити стаж державної служби позивача на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідач вказує, що періоди роботи позивачки в органах державної податкової служби не можуть бути враховані до стажу державної служби, оскільки позивачці присвоювались спеціальні звання.

Визначаючись щодо таких доводів, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що згідно записів у трудових книжках НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (вкладиш) позивачка з 05.12.2000 по 12.12.2024 працювала в органах державної податкової служби. За період роботи їй присвоювались такі звання: 01.02.2001 спеціальне звання «Інспектор податкової служби ІІІ рангу»; 11.02.2005 спеціальне звання «Інспектор податкової служби ІІ рангу»; 01.03.2007 спеціальне звання «Інспектор податкової служби І рангу»; 31.12.2013 спеціальне звання «Інспектор податкової та митної справи І рангу»; 02.03.2016 спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІІ рангу»; 02.03.2019 спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІ рангу».

Суд зазначає, що пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення стажу державної служби» від 03 травня 1994 №283, якою затверджено Порядок обчислення стажу державної служби, передбачено, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Пунктом 1 Порядку №283 встановлено, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби. Згідно з пунктом 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Пунктом 4 Порядку №283 передбачено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

Відповідно до ч. 17 статті 37 Закону №3723-ХІІ період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Так, спеціальним законом, який визначав статус Державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності був Закон України від 04.12.1990 року №509-XII "Про державну податкову службу в Україні" (надалі - Закон України №509-XII)

Цим законом визначено, що посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання: головний державний радник податкової служби, державний радник податкової служби I рангу, державний радник податкової служби II рангу, державний радник податкової служби III рангу, радник податкової служби I рангу, радник податкової служби II рангу, радник податкової служби III рангу, інспектор податкової служби I рангу, інспектор податкової служби II рангу, інспектор податкової служби III рангу.

Процедуру присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів та осіб, уповноважених їх присвоювати визначено Порядком присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2013 № 839 (далі - Порядок № 839) (постанова втратила чинність у частині, що стосується присвоєння спеціальних звань посадовим особам митних органів згідно з Постановою КМ України № 501 від 17.06.2020).

Згідно з пунктом 9 Порядку №839 посадовій особі, яка перебувала на державній службі та вперше призначена на посаду в органах доходів і зборів, присвоюється спеціальне звання за посадою, на яку призначено особу, з урахуванням встановленого співвідношення рангів державних службовців.

Особам, які приймаються на роботу до органів доходів і зборів та яким раніше присвоєно спеціальні звання державної податкової або митної служби, спеціальні звання присвоюються з урахуванням співвідношення, визначеного законом.

За приписами пункту 3 Порядку №839 до строку перебування у спеціальному званні зараховується період роботи в органах доходів і зборів у спеціальному званні (ранзі державного службовця), а також строк перебування у спеціальному званні (ранзі державного службовця) посадових осіб державної податкової та державної митної служби, крім посадових осіб, яким у період роботи в органах доходів і зборів спеціальне звання було присвоєно достроково.

Постановою Кабінету Міністрів України № 306 від 20.04.2016 «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» (далі - Постанова № 306) затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.

Наведені норми підтверджують, що посадові особи контролюючих органів, в цьому випадку податкового органу, віднесені до державних службовців за певними особливостями, тобто з присвоєнням спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців.

Відтак, спеціальні звання посадових осіб контролюючих органів - прирівнюються до рангів державного службовця, визначених Постановою № 306.

Отже, посадові особи податкових органів, яким присвоєно спеціальні звання є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про Державну службу».

Зважаючи на це, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області протиправно не врахувало відповідні періоди роботи позивачки у органах податкової служби згідно з записами трудової книжки, відтак, спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, суд вказує, що позивачці не зараховано до стажу державної служби жоден із періодів з 05.12.2000 по 12.12.2024 р., що підтверджується формою РС право.

Враховуюччи, що періоди з 05.12.2000 по 12.12.2024 р. безпідставно не зараховано до стажу державної служби, суд позбавлений можливості визначити чи достатньо такого для призначення пенсії відповідно до Закону №3723-XII. А отже позовна вимога про зобов`язання призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 з 23 лютого 2025 пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" в редакції Закону №3723-XII, врахувавши до розрахунку пенсії довідки від 18.02.2025 р. №113/10-01-27 та від 18.02.2025 р. №112/10-01-27, видані Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області, з врахуванням виплачених сум, - не підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 29.11.2024 р. зарахувавши до стажу державної служби період з 05.12.2000 р. по 12.12.2024 р. та прийняти відповідне рішення.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Враховуючи наведену норму, витрати понесені позивачкою у даній справі в сумі 968,96 грн. судового збору підлягають відшкодуванню частково у розмірі 484, 48 (1/2 задоволених вимог) .

Окремо щодо заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, докази чого, як зазначає позивачк в позовній заяві, будуть надані у строк, суд вказує наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За текстом пункту 1 частини першої статті 132 КАС України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За частиною четвертою статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Разом з тим, за приписами частини 3 статті 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У цьому випадку суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу (частина 5 цієї статті).

З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви про це до закінчення судових дебатів.

Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 зауважила, що вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Судом встановлено, що заява про вирішення питання щодо відшкодування витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, а також докази на їх підтвердження не були подані в межах строку, встановленого частиною сьомою статті 139 КАС України.

Зазначення ж у мотивувальній частині адміністративного позову узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу мотивувальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.

Відповідну позицію викладено в постанові ВС від 26.07.2023 р. у справі 160/16902/20.

Як було зазначено вище, відповідно до позиції об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 саме своєчасне звернення сторони із заявою про стягнення судових витрат є передумовою розгляду судом питання про розподіл судових витрат. Проте така заява не подана.

Договір від 05.12.2024 р. зазначає, що гонорар сплачується після підписання Договору не містить розміру гонорару. Тобто умовами Договору визначено, що витрати сплачуються після підписання Договору. Відтак, зважаючина відсутність доказів, які б підтверджували сплату гонорару, що визначено умовами Договору та надання послуг по правничій допомозі (детальний опис, акт, тощо), відсутні підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу під час та після прийняття рішення.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 28.02.2025 р. №29 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.02.2025 р. і прийняти відповідне рішення, зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи з 05.12.2000 по 12.12.2024 р.

В решті вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір 484, 48 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул.Зодчих, 22, м. Вінниця).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ін НОМЕР_3 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м.Вінниця, )

Повний текст рішення сформовано 24.04.25 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна