Справа № 699/223/25
Суддя: Літвінова Г. М.
Дата ухвалення: 2025-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 699/223/25
Номер провадження № 2-а/699/7/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області у складі головуючого судді Літвінової Г.М., за участю секретаря судового засідання Таран О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу по справі про адміністративне правопорушення,

УСТАНОВИВ:

До Корсунь-Шевченківського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу по справі про адміністративне правопорушення.

Позовна заява обґрунтована тим, що 28.11.2024 офіцером ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

На підставі цього протоколу 09.12.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 винесено постанову № 1540 у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, згідно якої на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000,00 грн, яку позивач уважає незаконною та просить скасувати, посилаючись на наступне.

Так, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що йому було встановлено ІІІ групу інвалідності і він про це не повідомив відповідача у семиденний термін.

При цьому, інформація про встановлення позивачу групи інвалідності повинна була надійти до ТЦК та СП від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яким наразі є Пенсійний фонд України (п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280) або центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, яким наразі є Міністерство соціальної політики України (п. 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 423).

Згідно з приміткою до ст. 210 КУпАП положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

У оскаржуваній постанові неправильно вказано по батькові позивача.

Тому позивач уважає, що він не порушив жодної норми Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487.

З урахуванням указаного позивач просить суд скасувати постанову № 1540 від 09.12.2024, що винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_4 , про притягнення позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

За клопотанням позивача ухвалою від 11.02.2025 забезпечено позов шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні № 77081774 з примусового виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.12.2024 № 1540 про стягнення з ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 штрафу в розмірі 34000,00 грн.

Ухвалою суду від 11.02.2025 відкрито провадження у цій справі, розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Сторони справи про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

У судове засідання представник позивача адвокат Палько М.О. не з`явився, надіслав заяву, згідно якої просив справу розглянути у його відсутність. Позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, у судове засідання не з`явився. У межах строків, визначених в ухвалі суду, представник відзив на позов до суду не подав.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки жоден з учасників справи у судове засідання не з`явився.

Дослідивши матеріали справи, суд установив таке.

28.11.2024 офіцер ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 склав протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 . У протоколі вказано, що позивач станом на 28.11.2024 не повідомив особисто в семиденний термін про зміну персональних даних, а саме набуття групи інвалідності, чим він порушив обов`язок військовозобов`язаного визначений в абзаці 1 пункту 23 Правил військового обліку призовників військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.20.2022 №1487 (а.с. 15).

09.12.2024 начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 виніс постанову № 1540 у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП (а.с.13-14).

З постанови вбачається, що ОСОБА_1 09.09.2024 висновком Черкаської обласної МСЕК №1 було встановлено інвалідність ІІІ групи. ОСОБА_1 протягом 7 днів не повідомив про це ІНФОРМАЦІЯ_4 , чим порушив обов`язок, визначений пунктом 8 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 №1487 особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Згідно з п.17 ч.1 ст.7 ЗУ «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать відомості про встановлення, зміну групи інвалідності.

У постанові вказано, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.210 КУпАП, як порушення військовозобов`язаними правил військового обліку, вчинене в особливий період.

Цією постановою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.

З паспорта, виданого 30.06.2020 №004897545 убачається, що прізвище, ім`я, по батькові позивача записано як ОСОБА_1 , а не ОСОБА_1 , як зазначено у постанові №1540 від 09.12.2024.

Довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №439279 видана ОСОБА_1 03.10.2024, згідно якої останньому установлено ІІІ групу інвалідності 09.09.2024. Хоча у оспорюваній постанові мається посилання на довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №439279 від 09.09.2024.

13.11.2024 ОСОБА_1 видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 (а.с.18).

При цьому, у протоколі про адміністративне правопорушення від 28.11.2024 зазначено, що позивач станом на 28.11.2024 не повідомив особисто про зміну персональних даних щодо встановлення групи інвалідності у семиденний строк третій відділ ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У постанові №1540 від 09.12.2024 зазначено, що позивачу 09.09.2024 було встановлено ІІІ групу інвалідності, про що він не повідомив у семиденний строк ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відтак, маються розбіжності щодо часу та суті вчинення правопорушення у протоколі про адміністративне правопорушення від 28.11.2024 та постанові №1540 від 09.12.2024.

Крім цього, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що позивач порушив обов`язок, визначений абз. 1 п. 23 Правил військового обліку, а згідно постанови - обов`язок, визначений п. 8 Правил військового обліку.

Як станом на день подання позовної заяви, так і станом на день складання протоколу про адміністративне правопорушення, винесення постанови Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений Постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487 не містив у п. 8 та п. 23 будь-яких обов`язків для військовозобов`язаних, які останні мали б виконувати при встановленні групи інвалідності.

У силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

При цьому за приписами частини сьомої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

В силу пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 за № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24.02.2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно абз. 1 п. 23 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою КМУ № 1487 від 30.12.2022 (далі - Порядок), призовники, військовозобов`язані та резервісти в разі зміни адреси їх місця проживання або інших персональних даних зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідним органам, де вони перебувають на військовому обліку, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-комунікаційні системи.

Відповідно до вимог Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які є додатком № 2 до Порядку, затвердженого постановою КМУ № 1487 від 30.12.2022 (далі - Правила військового обліку), призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні особисто повідомляти в 7-денний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (далі - Закон) Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно- комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Одним з основних завдань Реєстру є, зокрема, ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону).

Основними засадами ведення Реєстру, зокрема, є:

-обов`язковість та своєчасність внесення до Реєстру передбачених цим Законом відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів;

-повнота та актуалізація відомостей Реєстру про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

-організовує взаємодію Реєстру з іншими реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних щодо отримання (обміну) інформації, визначеної статтями 6 - 9 цього Закону, відповідно до Закону України «Про публічні електронні реєстри».

Розпорядник Реєстру (Генеральний штаб Збройних Сил України) забезпечує контроль за повнотою, актуальністю, своєчасністю та достовірністю внесених до Реєстру відомостей (п. 4 ч. 4 ст. 5 Закону).

Органи ведення Реєстру (ТЦК та СП) забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних (ч. 9 ст. 5 Закону).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Перелік персональних даних військовозобов`язаного визначений ст. 7 Закону, зокрема, пункт 17 частини 1 цієї статті - відомості про встановлення, зміну групи інвалідності.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону до Реєстру вносяться відомості, визначені статтею 6 цього Закону, одержані від призовників, військовозобов`язаних та резервістів або шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені частиною третьою статті 14 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 14 Закону актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.

Органи ведення Реєстру одержують в електронному вигляді від:

-центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, - відомості, зазначені у пункті 17 частини першої статті 7 цього Закону;

-центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, - відомості, зазначені у пункті 17 частини першої статті 7 цього Закону.

Отже, виходячи з вищевказаних норм Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», інформація про встановлення позивачу групи інвалідності повинна була надійти до ТЦК та СП від:

-центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яким наразі є Пенсійний фонд України (п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280) або

- центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, яким наразі є Міністерство соціальної політики України (п. 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 423).

Так, судом установлено, що:

-як протокол, так і постанова кваліфікують дії позивача як порушення неіснуючих норм законодавства;

-у провину позивачу ставиться невчинення дій, які не охоплюються диспозицією ч. 3 ст. 210 КУпАП, оскільки закон чітко передбачає відсутність у військовозобов`язаного обов`язку особисто повідомляти про зміну облікових даних, які повинні надходити до відповідача в електронному вигляді шляхом інформаційного обміну між системами/реєстрами державних органів;

-відповідачем притягнуто позивача до відповідальності за адміністративне правопорушення, яке останній ніяк не міг вчинити ще й із огляду на відсутність його об`єктивної сторони. Зокрема, семиденний строк для повідомлення про зміну персональних даних не міг розпочинати свій відлік від 09.09.2024, оскільки документ про встановлення групи інвалідності було сформовано МСЕК лише 03.10.2024;

-відповідач грубо порушив процедуру оцінки доказів та врахував неналежні та недопустимі докази, які не могли бути взяти до уваги з огляду на невідповідність вимогам закону;

-відповідач притягнув до відповідальності іншу особу, ніж вказана у протоколі про адміністративне правопорушення.

Статтею 210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за декілька різних правопорушень, які розмежовані відповідними частинами даної статті.

У оскаржуваній постанові відносно ОСОБА_1 вказано, що ним вчинено адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП.

Стаття 210 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за:

- порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку (частина 1);

- повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню (частина 2).

- порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період.

Відповідно до примітки до ст. 210 КУпАП положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Частиною першою ст. 283 КУпАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 258 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення складається у двох екземплярах, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Положеннями ч. 1 ст. 268 КУпАП передбачено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Стороною відповідача не спростовані твердження, які викладені позивачем.

Відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 інкримінованого правопорушення. Єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення.

З приписів п. 1 ст. 247 КУпАП вбачається, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

У порушення ст. 251, 255 КУпАП під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210 КУпАП не досліджувалися будь-які докази, що не було спростовано відповідачем.

Указане свідчить про формальне ставлення відповідача до розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 ст. 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас вимогами ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Тому відповідач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний був надати докази правомірності своєї діяльності у силу закону. Однак таких належних доказів подано не було.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у суді жодним чином не доведено правомірності свого рішення, не надано суду доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Ураховуючи, що позивач вказує на протиправність притягнення його до адміністративної відповідальності, а тому право останнього є порушеним, у зв`язку з чим воно підлягає захисту шляхом скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн (а.с.21).

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За приписами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Разом із цим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд зазначає, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав до суду такі докази:

-договір №06-02-1 про надання правничої допомоги від 06.02.2025;

-акт наданих послуг від 10.03.2025;

-ордер на надання правничої допомоги.

Виходячи із змісту зазначених документів, адвокат Палько М.О. надав ОСОБА_1 такі послуги:

-ознайомлення з документами про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення (500,00 грн)

-консультування ОСОБА_1 щодо положень законодавства (500,00 грн)

-формування правової позиції (1000,00 грн)

-підготовка заяви про забезпечення позову (2000,00 грн)

-підготовка позовної заяви (4000,00 грн).

Відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг від 10.03.2025 та п.4.2. Договору про надання правничої допомоги вартість послуг з надання правничої допомоги становить 8000,00 грн.

У пункті 4.3. Договору про надання правничої допомоги сторонами погоджено, що плата за правничу допомогу та додаткові витрати адвокатського об`єднання сплачуються клієнтом протягом 20 банківських днів із дня набрання законної сили рішенням суду першої інстанції.

Суд звертає увагу, що ознайомлення з документами про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення (500,00 грн) та формування правової позиції (1000,00 грн) самі по собі не можуть вважатися окремими видами правничих послуг. Тим більше, що позивач отримав таку послугу як консультування, надання якої неможлива без ознайомлення з матеріалами, то одночасно має наслідком формування правової позиції щодо подальших дій.

Відтак, вимоги про стягнення витрат у розмірі 1500,00 є необгрунтованими.

В іншій частині (6500,00 грн) вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу є обгрунтованими, незалежно від того, чи фактично вони понесені на час ухвалення рішення.

Заперечень щодо розміру заявлених витрат на правову допомогу від відповідача не надійшло.

Виходячи з обставин розгляду цієї справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом та значимості таких дій у справі, зважаючи на критерій розумності розміру витрат, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги є співмірним.

Як наведено вище, ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду від 11.02.2025 у справі №699/223/25, номер провадження 2-аз/699/1/25 заяву ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову задоволено.

Зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 77081774 з примусового виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.12.2024 № 1540 про стягнення з ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 штрафу в розмірі 34000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 КАС України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Клопотання від учасників не надходило, а з власної ініціативи суд не вбачає підстав для їх скасування на етапі ухвалення рішення.

Керуючись ст.ст. 194, 242-246, 286, 295, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу по справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 від 09.12.2024 № 1540 за справою про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, а провадження закрити, в зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 605,50 (шістсот п`ять грн 60 коп) грн.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6500,00 грн (шість тисяч п`ятсот грн 00 коп) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого та фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 , інші дані суду не відомі.

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , інші дані суду не відомі.

СуддяЛітвінова Г.М.