Справа № 380/10656/24
Суддя: Кисильова Ольга Йосипівна
Дата ухвалення: 2025-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 рокусправа № 380/10656/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Кисильової О.Й.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач-2) , у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 від 21.02.2024 №66;

- зобов`язати відповідача-1 зарахувати позивачу до стажу роботи, що дає право на виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії, відповідно до п. 7 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", періоди роботи з 11.06.1999 до 15.04.2011, з 18.04.2011 до 25.05.2012, з 08.06.2012 до 30.04.2015, з 27.05.2015 до 21.02.2017;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день ї призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 13.02.2024 звернулася до Головного управління ПФУ у Львівській області із заявою про нарахування та виплату їй грошової допомоги при призначення пенсії за віком, передбаченої пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV. Однак, рішенням від 21.02.2024 № 66 Головне управління ПФУ в Одеській області відмовило позивачу у призначенні такої допомоги, зазначивши, що спеціальний стаж становить 19 років 8 місяців 3 дні. До спеціального стажу відповідач-2 не зарахував періоди роботи з 11.06.1999 до 15.04.2011, з 18.04.2011 до 25.05.2012, з 08.06.2012 до 30.04.2015 та з 27.05.2015 до 21.02.2017, оскільки підприємства, в яких працювала ОСОБА_1 , не належать до комунальної власності територіальної громади, та займані нею посади не передбачені Наказом № 385.

Позивач не погоджується із таким рішенням відповідача-2, вважає його протиправним, з огляду на те, що станом на 01.10.2023 позивач працює на посаді провізора у комунальному підприємстві ЛОР "Аптека № 1". Крім того, усі посади, на яких працювала ОСОБА_1 у спірному періоді визначені Переліком № 909.

Із наведених підстав, просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою від 22.05.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

28.05.2024 Головне управління ПФУ в Одеській області подало відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення позову, мотивуючи тим, що до спеціального стажу позивачу не зараховані періоди роботи з 11.06.1999 до 15.04.2011, з 18.04.2011 до 25.05.2012, з 08.06.2012 до 30.04.2015 та з 27.05.2015 до 21.02.2017, оскільки підприємства, в яких працювала ОСОБА_1 не належать до комунальної власності територіальних громад та займані нею посади не передбачені Наказом № 385.

Із урахуванням викладеного, відповідач-2 стверджує про відсутність правових підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV.

Вважає, що рішення від 21.02.2024 № 66 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги на підставі п. 7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV є законним та обґрунтованим. Відповідач-2, приймаючи спірне рішення, діяв у порядку та у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

10.06.2024 Головне управління ПФУ у Львівській області подало відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 заперечує проти задоволення позову, мотивуючи тим, що відповідно до пункту 7-1 "Прикінцевих положень" Закону № 1058-IV, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для жінок - 30 років) на таких посадах, а також, якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Пунктом "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що на призначення пенсії за вислугу років мають право працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909) та наказу Міністерства здоров`я України від 28.10.2002 № 385 "Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фахівців з фармацевтичною освітою, посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою, залучених до надання реабілітаційної допомоги у складі мультидисциплінарних реабілітаційних команд в закладах охорони здоров`я".

Спеціальний стаж позивача становить 19 років 08 місяців 03 дні. До спеціального стажу не зараховані періоди роботи з 11.06.1999 до 15.04.2011, з 18.04.2011 до 25.05.2012, з 08.06.2012 до 30.04.2015, з 27.05.2015 до 21.02.2017, в яких працювала ОСОБА_1 , не належать до комунальної власності територіальних громад та займані нею посади не передбачені Наказом № 385.

Отже, на переконання відповідача-1, відсутні правові підстави для призначення позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV.

Із наведених підстав просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до записів №5 15 трудової книжки від 12.08.1985 серії НОМЕР_1 працювала:

- ТОВ Спільно українське-кіпрське підприємство "ВВС-ЛТД":

11.06.1999 зарахована на посаду торгового агента-провізора у м. Львові;

12.01.2000 переведена на посаду провізора-організатора Львівського аптечного складу;

04.07.2002 переведена на посаду завідувача Львівським аптечним складом;

15.04.2011 звільнена з роботи за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України;

- ТОВ "АВС Логістік Парк":

18.04.2011 прийнята на посаду завідувача аптечного складу № 7 у м. Львів;

25.05.2012 звільнена з роботи згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін;

- ТОВ "Аптека "ЗІ":

08.06.2012 - прийнята на посаду заступника директора з роздрібної торгівлі;

30.04.2015 звільнена з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України;

- СП "Онісіма фарм ЛТД":

27.05.2015 прийнята заступником директора структурного підрозділу у м. Львів;

30.06.2015 переведена директором структурного підрозділу у м. Львів;

21.02.2017 звільнена за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України.

13.02.2024 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ПФУ у Львівській області із заявою про нарахування та виплату грошової допомоги при призначенні пенсії за віком, передбаченої пунктом 7-1Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви від 13.02.2024, визначене Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

21.02.2024 Головне управління ПФУ в Одеській області прийняло рішення №66, яким відмовило ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової допомоги. Така відмова мотивована тим, що спеціальний стаж становить 19 років 8 місяців 3 дні. До спеціального стажу не зараховані періоди роботи з 11.06.1999 до 15.04.2011, з 18.04.2011 до 25.05.2012, з 08.06.2012 до 30.04.2015, з 27.05.2015 до 21.02.2017, оскільки підприємства, в яких працювала ОСОБА_1 , не є комунальною формою власності та посади не передбачені Наказом № 385.

Вважаючи рішення відповідача-2 про відмову у виплаті грошової допомоги протиправним, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку доводам позивача про протиправність дій відповідача щодо відмови у виплаті грошової допомоги, суд враховує таке.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Преамбулою Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі-Закон № 1788-ХІІ) визначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.

Згідно з ст. 1 Закону № 1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набув чинності з 01.01.2004.

Пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. "е" ч. 1 ст. 55 Закону України № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 (далі Порядок № 1191).

Згідно із абз. 1 п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені: Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (далі Перелік № 909).

Відповідно до п. 7 Порядку № 1191 виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Отже, аналіз положень пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України №?1058-IV у системному зв`язку з нормами статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" дає підстави для висновку про те, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій залежить від сукупності таких умов:

- наявності у неї спеціального стажу роботи на посадах у сферах освіти, охорони здоров`я або соціального забезпечення, що надають право на пенсію за вислугу років відповідно до визначеного Кабінетом Міністрів України переліку;

- досягнення особою пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №?1058-IV;

- роботи на дату досягнення пенсійного віку на відповідній посаді у закладі або установі державної чи комунальної форми власності;

- відсутності призначення будь-якого виду пенсії до цього моменту.

Суд зауважує, що вказані законодавчі приписи не встановлюють вимоги про безперервність роботи виключно в державних чи комунальних установах упродовж усього періоду стажу, акцентуючи, при цьому, на статусі місця роботи лише на момент досягнення пенсійного віку.

Таким чином, право на отримання грошової допомоги пов`язане саме з фактом виходу на пенсію з державної або комунальної установи з відповідної посади, а не з постійною зайнятістю в установах такої форми власності. Законодавець пов`язує це право з моментом призначення пенсії за віком і передбачає виплату як разову підтримку за умови тривалої спеціалізованої трудової діяльності та відсутності попереднього пенсійного забезпечення.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , відповідно до запису № 19 трудової книжки серії НОМЕР_1 , 04.12.2017 прийнята на посаду провізора у Комунальному підприємстві Львівської обласної ради "Аптека № 1" з 05.12.2017.

Разом із цим, відповідно до довідки від 03.01.2024 № 5, виданої Комунальним підприємством Львівської обласної ради "Аптека № 1", ОСОБА_1 працює у КП ЛОР "Аптека № 1" з 04.12.2017 по даний час.

Зі змісту рішення Головного управління ПФУ в Одеській області від 21.02.2024 № 66 слідує, що однієї із підстав не зарахування позивачу періодів роботи з 11.06.1999 до 15.04.2011, з 18.04.2011 до 25.05.2012, з 08.06.2012 до 30.04.2015 та з 27.05.2015 до 21.02.2017 слугувало те, що підприємства, в яких працювала ОСОБА_1 , не належать до комунальної форми власності.

Суд вважає помилковим покликання відповідача-1 у рішенні від 21.02.2024 №?66 на те, що періоди роботи ОСОБА_1 не можуть бути зараховані, оскільки підприємства, в яких вона працювала, не є комунальною власністю громад, з огляду на таке.

Із матеріалів справи та поданих доказів, зокрема, довідки КП ЛОР "Аптека №?1" від 03.01.2024 №?5 та запису в трудовій книжці, вбачається, що з 04.12.2017 по теперішній час ОСОБА_1 працює на посаді провізора саме у комунальному підприємстві Львівської обласної ради, що підтверджує виконання нею трудових обов`язків у закладі комунальної форми власності на день досягнення пенсійного віку.

Таким чином, одна з ключових умов, визначених пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону №?1058-IV працевлаштування на відповідній посаді в установі комунальної форми власності на момент призначення пенсії є виконаною.

Обставини, на які покликається пенсійний орган, стосуються попередніх місць роботи, які, згідно з наведеним вище аналізом законодавчих актів, не є визначальними для виникнення права на грошову допомогу, за умови наявності необхідного спеціального стажу та роботи на відповідній посаді у комунальному закладі на дату досягнення пенсійного віку.

Відтак, суд дійшов висновку, що наведена в рішенні Головного управління ПФУ в Одеській області від 21.02.2024 №?66 підстава відмови у зарахуванні відповідних періодів роботи є необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо правомірності рішення від 21.02.2024 № 66 в частині визначення підстави не зарахування позивачу періодів роботи з 11.06.1999 до 15.04.2011, з 18.04.2011 до 25.05.2012, з 08.06.2012 до 30.04.2015, з 27.05.2015 до 21.02.2017 - посади не передбачені Наказом № 385, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19.11.1992 № 2801-XII (далі - Закон № 2801-XII) заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Частиною 5 ст. 16 Закону № 2801-XII (зі змінами, внесеними законами України від 09.04.2015 № 326-VІІІ, від 19.10.2017 № 2168-VIII) установлено добровільне проходження закладами охорони здоров`я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Також передбачено, що не підлягають обов`язковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

Установлений ч. 1 ст. 19 Закону України "Про лікарські засоби" від 04.04.1996 №123/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порядок торгівлі лікарськими засобами, як і наведене в ст. 3 Закону № 2108-XII визначення поняття "заклад охорони здоров`я", також пов`язує здійснення оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами на території України підприємствами, установами, організаціями та ФОП виключно з отриманням ліцензії, яка має видаватися в порядку, встановленому законодавством, а не з отриманням ще й акредитаційного сертифіката.

Водночас, у ч. 2 ст. 19 вказаного Закону підставою для видачі зазначеної ліцензії визначалося наявність матеріально-технічної бази, кваліфікованого персоналу, відповідність яких встановленим вимогам та заявленим у поданих заявником документах для одержання ліцензії характеристикам підлягає обов`язковій перевірці перед видачею ліцензії у межах строків, передбачених для видачі ліцензії, за місцем провадження діяльності органом ліцензування або його територіальними підрозділами у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що особи, які працювали на провізорських посадах в аптечних закладах, за умови здійснення такої діяльності на основі ліцензій на провадження роздрібної торгівлі лікарськими засобами, незалежно від отримання цим аптечним закладом акредитаційних сертифікатів, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років згідно з п. "е" ст. 55 Закону № 1788-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 492/446/15-а та Верховного Суду від 25.09.2018 у справі № 355/632/17.

Разом з цим, другою обов`язковою складовою права на пільгову пенсію є наявність стажу саме на посаді, яка дає право на отримання такої пенсії.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909) затверджений вичерпний перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

У розділі 2 "Охорона здоров`я" Переліку № 909 визначено, що робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів дає право на пенсію за вислугу років.

Водночас, відповідач-2, приймаючи спірне рішення, не з`ясовував питання того, чи належать займані позивачем посади у спірні періоди до визначених розділом 2 Переліку №909 посад провізорів, фармацевтів, лаборантів.

Варто зауважити, що з огляду на те, що робота на таких посадах відноситься до роботи, яка дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від найменування такої посади, необхідним для з`ясування питанням є безпосереднє здійснення на займаних посадах фармацевтичної чи провізорської діяльності.

Наведе свідчить про те, що Головне управління ПФУ в Одеській області не встановило усі фактичні обставин, що мають суттєве значення для нарахування та виплати позивачу грошової допомоги.

Судвідмічає, що встановлення наявності спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, а також зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу є виключною компетенцією пенсійного органу.

Так, пенсійний орган уповноважений здійснювати первинну правову оцінку наданих документів, перевіряти характер виконуваної роботи, її відповідність умовам, визначеним Переліком №?909, а також встановлювати інші юридично значимі обставини, що мають значення для реалізації права на пенсійне забезпечення.

Суд, перевіривши правомірність прийняття відповідачем-2 оскаржуваного рішення від 21.02.2024 №?66, не наділений повноваженнями підміняти собою пенсійний орган та самостійно встановлювати факт наявності чи відсутності спеціального стажу, або оцінювати відповідність посад критеріям, передбаченим законодавством. Суд виконує функцію перевірки законності, обґрунтованості та повноти дослідження обставин, на підставі яких ухвалено спірне рішення.

Водночас, із матеріалів справи вбачається, що відповідач-2 при ухваленні рішення не з`ясував належним чином усі фактичні обставини, зокрема не встановив, чи відповідали займані позивачем посади у спірні періоди посадам провізорів, фармацевтів або лаборантів у розумінні розділу 2 Переліку №?909, незважаючи на те, що для цього необхідно було проаналізувати характер виконуваної трудової функції, зміст посадових обов`язків та ліцензійні умови діяльності аптечних закладів, де працювала позивачка.

Разом із цим, суд зазначає, що у разі відсутності акредитації у закладу охорони здоров`я (крім аптечних закладів, для яких акредитація є добровільною), це може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи до спеціального стажу. Лише за наявності акредитації в установи, яка підлягає обов`язковій акредитації, пенсійний орган повинен переходити до наступного етапу аналізу оцінки відповідності посади Переліку №909. В іншому випадку, як це має місце з аптечними закладами, вирішальне значення має наявність ліцензії.

Таким чином, суд вважає, що оскаржуване рішення від 21.02.2024 №?66 в частині визначення підстави н езарахування позивачу періодів роботи з 11.06.1999 до 15.04.2011, з 18.04.2011 до 25.05.2012, з 08.06.2012 до 30.04.2015 та з 27.05.2015 до 21.02.2017 - посади не передбачені Наказом № 385, ухвалено без повного з`ясування усіх обставин справи, є передчасним та прийнятим з порушенням вимог матеріального права.

Окрім того, суд зауважує, що у справі, що розглядається, для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління ПФУ в Одеській області, рішенням якого ОСОБА_1 відмовлено у призначенні грошової допомоги.

Тому, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що відмовив позивачу у призначенні пенсії, яким, у цьому випадку, є Головне управління ПФУ в Одеській області.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22 та 24.05.2024 № 460/17257/23 .

З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ПФУ в Одеській області від 21.02.2024 №?66 про відмову у нарахуванні позивачу грошової допомоги та зобов`язати Головне управління ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 13.02.2024 про призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього кодексу, проте згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно із ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 21.02.2024 №?66 про відмову у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65609, вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_2 ) від 13.02.2024 про призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65609, вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяКисильова Ольга Йосипівна