Справа № 260/1383/25
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2025-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

24 квітня 2025 року м. Ужгород№ 260/1383/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не вчинення дій для закінчення виконавчого провадження №70434059 та зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у м. Ужгород закінчити виконавче провадження №70434059 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави виконавчий збір у розмірі 168858,76 грн.

Заявлені позовні вимоги аргументовані тим, що на виконанні в органах Державної виконавчої служби на примусовому виконанні перебував виконавчий лист у справі №308/4987/15, боржником в якому є ОСОБА_1 . В подальшому такий виконавчий документ було повернуто стягувачу. При цьому державним виконавцем була винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору, що передана для примусового виконання до Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби. В подальшому за результатами касаційного перегляду судових рішень касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, а суму, що підлягала стягненню зменшено. У зв`язку з чим судом було видано новий виконавчий лист, який стягувач пред`явив до виконання приватному виконавцю. 27 листопада 2024 року приватний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документа. Сума основної винагорода та витрат виконавчого провадження стягнуті з ОСОБА_1 в повному обсязі. Незважаючи на це державний виконавець протиправно відмовляється закінчити виконавче провадження зі стягнення з позивача виконавчого збору. Вважає, що вказане створює ситуацію подвійного стягнення такого державним виконавцем та приватним виконавцем.

24 березня 2025 року відповідач надіслав до суду відзив на позов, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив. Так, зазначив, що згідно із законодавчими нормами державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору, зокрема, якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», не було стягнуто з боржника виконавчий збір, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Третя особа своїх письмових пояснень у встановлений судом строк не подала.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні в органах Державної виконавчої служби України перебував виконавчий лист №308/4987/15-ц від 14.09.2021, виданий Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, боржником в якому являється ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ).

Постановою головного державного виконавця Західного МРУ МЮ Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області ВП №66951806 від 22.11.2022 виконавчий документ виконавчий лист №308/4987/15-ц від 14.09.2021 повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку зі поверненням виконавчого документа стягувачу головним державним виконавцем Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Міснік Н.В. винесено постанову ВП №66951806 від 22.11.2022, якою вирішено стягнути з ОСОБА_1 раніше не стягнутий виконавчий збір у розмірі 191111,41 грн.

Вказана постанова була надіслана для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Відділ ДВС). При цьому зазначено, що сума нестягнутого з ОСОБА_1 виконавчого збору становить 168858,76 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу ДВС ВП №70434059 від 29.11.2022 р. відкрито виконавче провадження з виконання постанови державного виконавця ВП №66951806 від 22.11.2022 р. про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської область №308/4987/15 від 14.09.2021.

В подальшому постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукечею О.В. ВП №70874568 від 27.01.2023 р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №308/4987/15-ц від 14.09.2021, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області.

Окрім того, постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукечею О.В. ВП №70874568 від 27.01.2023 р. вирішено стягнути з боржника ОСОБА_1 основну винагороду в сумі 440344,53 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукечі О.В. ВП №70874568 від 27.11.2024 р. закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №308/4987/15-ц від 14.09.2021 у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду.

10 лютого 2025 року представник боржника адвокат Дорош І.І. подала до державного виконавця Відділу ДВС заяву, в якій просила закінчити виконавче провадження №70434059 зі стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у зв`язку зі сплатою основної винагороди приватному виконавцю Лукечі О.В. за примусове виконання виконавчого листа №308/4987/15-ц від 14.09.2021.

За результатами розгляду поданого представником боржника клопотання листом Відділу ДВС №11156 від 14.02.2025 р. у закінченні виконавчого провадження було відмовлено з огляду на відсутність передбачених законодавством підстав.

Вважаючи бездіяльність державного виконавця щодо не вчинення дій для закінчення виконавчого провадження протиправною, з метою захисту своїх прав ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч. 1 ст. 1 ст. 1 Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону врегульовано, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 15 вказаного Закону сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Частиною 4 ст. 19 Закону передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Пунктом 6 ч. 5 ст. 19 Закону встановлено, що боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону).

За змістом ч. 3 ст. 18 Закону виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Згідно із ч.ч. 1 4 ст. 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 42 Закону, витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Згідно ч. 9 ст. 27 Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спірні правовідносини, які склались у цій справі, виникли з приводу не закінчення державним виконавцем виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору, з підстав стягнення основної винагороди приватного виконавця щодо примусового виконання одного й того самого виконавчого документа.

Розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа здійснював Верховний Суд в постановах від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19 та від 14 березня 2025 року у справі №580/245/24.

Так, в таких постановах Верховний Суд зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

З одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

З огляду на що Верховний Суд зазначив, що вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

У цьому контексті Верховний Суд зауважив, що означене питання (про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа) полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, ч. 8 ст. 27 Закону встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж в даній адміністративній справі, позаяк у цьому випадку не було передачі виконавчого документа.

Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення ч. 8 ст. 27 Закону свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами ч. 6 ст. 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Отже, Верховний Суд дійшов висновок, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону ч 8 ст. 27 Закону.

За наслідками застосування ч. 8 ст. 27 Закону Верховний Суд зробив такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

При цьому Верховний Суд дійшов висновку, що належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у ч. 1 ст. 39 Закону, так і ч. 8 ст. 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження. До способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

З огляду на те, що спірні в даній адміністративній справі правовідносини є подібними до тих, що склалися в адміністративних справах №320/6215/19 та №580/245/24, а саме стосувалися питання одночасного стягнення з боржника виконавчого збору державним виконавцем та основної винагороди приватного виконавця щодо примусового виконання одного й того самого виконавчого документа, суд вважає за можливе застосувати правові висновки Верховного Суду.

У зв`язку з вищенаведеним заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: вул. Заньковецької Марії, буд. 10, м. Ужгород, Закарпатська область, 88018, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Шандора Петефі, буд. 14, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не вчинення дій для закінчення виконавчого провадження №70434059.

3. Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження №70434059 щодо виконання постанови №66951806 від 22.11.2022 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 168858,76 грн.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: вул. Заньковецької Марії, буд. 10, м. Ужгород, Закарпатська область, 88018, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1211,20 грн (Одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

СуддяР.О. Ващилін