Справа № 400/12040/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Бойка А.В.
У грудні 2024 року Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області звернулось до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просило скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.12.2024 ВП № 73925586 про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 року позов задоволено. Скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.12.2024 ВП № 73925586 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області судовий збір в сумі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок).

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив повністю скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2025 року апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволено частково. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року змінено шляхом виключення з резолютивної частини абзацу 3: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (просп. Миру, 46/1,м. Миколаїв,549) на користь Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області (вул. Олексія Вадатурського, 14, м. Миколаїв,548) судовий збір в сумі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок)».

В решті рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року залишено без змін.

Доходячи висновку про наявність підстав для задоволення поданого Територіальним управлінням Служби судової охорони у Миколаївській області позову, суд апеляційної інстанції посилався на те, що з метою належного та своєчасного виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 400/4120/23, Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області підготовило та направило до центрального органу управління Служби судової охорони лист на додаткову потребу в коштах з розрахованою необхідною сумою додаткової винагороди. В свою чергу, листами Служби судової охорони повідомлено Територіальне управління Служби про те, що у 2024 році Службі затверджено кошторис за бюджетною програмою КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів та установ системи правосуддя, за якою здійснюються виконання судових рішень, у сумі 6 973,6 тис. грн, проте відповідні асигнування не задовольнили в повному обсязі потребу в коштах на виконання судових рішень. Зазначений фінансовий ресурс розподілений між територіальними управліннями Служби на виконання рішень судів на користь працівників Служби в порядку черги, а саме: за датою набуття рішенням суду законної сили.

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наразі у Службі у зв`язку з масовим надходженням рішень судів про задоволення позовів співробітників Служби, у тому числі щодо виплати їм додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану накопичується потреба в коштах для виконання понад 3 тис. судових рішень.

З метою справедливого підходу та впорядкування процесу розподілу асигнувань за бюджетною програмою КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів та установ системи правосуддя Службою запроваджено та ведеться єдиний облік потреби в коштах на виконання рішень судів. Черговість виплат за рішеннями суду встановлюється за датою набуття законної сили рішення суду. Службою проводиться відповідна робота щодо збільшення відповідних асигнувань. Однак дотепер додаткові асигнування Службі не надані.

З огляду на встановлені вище обставини колегія суддів дійшла висновку про те, що Територіальним управлінням у межах своїх повноважень вжито вичерпних заходів для виконання рішення суду від 14.12.2023 у справі № 400/14120/23, ведеться листування зі Службою судової охорони щодо виділення додаткових кошторисних призначень на зазначені цілі, щотижнево на селекторних нарадах Служби судової охорони з територіальними підрозділами Служби судової охорони обговорюється проблемне питання по виплаті додаткової винагороди, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 № 168, в свою чергу, Службою судової охорони ведеться єдиний облік потреби в коштах на виконання рішень судів, Служба судової охорони систематично доводить до відома Державної судової адміністрації, як до головного розпорядника коштів інформацію щодо потреби в асигнуваннях для виплати зазначеної винагороди.

На думку колегії суддів, зважаючи на відсутність у позивача відповідного фінансового забезпечення, необхідного для виконання рішення суду, що свідчить про наявність об`єктивних підстав, які унеможливлювали виконання Територіальним управлінням Служби судової охорони у Миколаївській області судового рішення, суд першої інстанції дійшов дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11.12.2024 ВП № 73925586 про накладення на Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області штрафу в розмірі 5 100 грн. за невиконання судового рішення.

В свою чергу колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції стосовно стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області судового збору в сумі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок), з огляду на те, що згідно частини другої статті 139 КАС України, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Колегія суддів вважала помилковим висновок суду першої інстанції, про те, що територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області в даному випадку діє не як суб`єкт владних повноважень, а як позивач (боржник) до суб`єкта владних повноважень - відповідача (Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), щодо оскарження постанови про накладення штрафу.

При вирішенні справи колегія суддів вважала за необхідне застосувати правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року у справі №826/16473/15, відповідно до яких аналіз змісту частин першої-третьої статті 139 КАС України дозволяє зробити висновок про те, що витрати суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору за будь-яких результатів розгляду справи (задоволення або відмова в задоволенні позову, як повністю, так і частково) не підлягають розподілу за результатом розгляду справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що коли позивачем виступає суб`єкт владних повноважень, незалежно від результату розгляду справи не підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати, окрім судових витрат суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що не підлягають стягненню на користь позивача судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Не погоджуючись з вказаними висновками колегії суддів апеляційного суду, вважаю за необхідне, керуючись ст.34 КАС України, висловити окрему думку.

Статтею 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Згідно ст. 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист; набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя; невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення.

Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачається право кожної людини на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо її прав та обов`язків.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Таким чином право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Звертаю увагу на те, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04, в якому Суд зазначив, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України.

Суд вказав на те, що справа, яка розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань.

В свою чергу, згідно з рекомендаціями, викладеними у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх "ex-officio".

Все вищевикладене свідчить про те, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового провадження, є важливою гарантією дотримання права особи на справедливий суд. Виконання рішення повинно бути швидким і ефективним. Ухвалене на користь особи судове рішення не може не виконуватись державними органами, оскільки це підриває основоположні принципи правової, демократичної держави.

Однак, незважаючи на наявність конституційних приписів щодо обов`язковості судового рішення, а також наявність численних рішень ЄСПЛ, пов`язаних із питанням невиконання судових рішень, ухвалених на користь людини, державні органи продовжують систематично порушувати права громадян та не виконують судові рішення.

За встановлених у даній справі обставин вбачається, що саме неправомірні дії Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, які виразились у невиплаті ОСОБА_1 , як співробітнику Територіального управління Служби судової охорони в Миколаївській області, додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.22 року № 168, за період з 24.02.2022 року до 20.01.2023 року, змусили останнього звертатись до суду за захистом порушених прав і це підтверджено рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.12.2023 р. у справі № 400/4120/23, ухваленим на його користь.

В подальшому, отримавши судове рішення, ОСОБА_1 звернувся у визначеному законодавством порядку до органів державної виконавчої служби з метою примусового виконання зазначеного судового рішення.

Однак, незважаючи на наявний обов`язок виконати судове рішення, Територіальне управління Служби судової охорони в Миколаївській області, не вжило належних заходів для повного та належного виконання судового рішення у даній справі.

При цьому в обґрунтування своєї бездіяльності Територіальне управління, посилалось лише на відсутність бюджетних асигнувань на виплату заборгованості по виплаті додаткової винагороди.

Вважаю, що вказані обставини не можуть виправдовувати бездіяльність позивача у справі, свідчити про поважність причин невиконання судового рішення та відсутність підстав для застосування до боржника штрафних санкцій.

Хочу звернути увагу на те, що завданням державної виконавчої служби є саме своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання, зокрема, судових рішень.

Одним із важелів, яким наділені органи державної виконавчої служби з метою спонукання боржника до виконання покладеного на нього обов`язку щодо виконання судових рішень, є можливість застосовувати штрафні санкції за невиконання без поважних причин судового рішення.

В свою чергу підтримання судом позиції позивача у справі про можливість невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, на мою думку, буде сприяти органам державної влади в подальшому ігнорувати вимоги Конституції та законів України, уникаючи при цьому будь-якої відповідальності.

Наголошую, що спірна ситуація в даному випадку виникла саме з вини Територіального управління Служби судової охорони в Миколаївській області, яке всупереч положень чинного законодавства, яке достеменно відомо начальнику Територіального управління Служби судової охорони в Миколаївській області, порушує права громадян, відмовляючи їм у здійсненні виплати додаткової винагороди, на яку вони мають законне право, що породжує численні звернення таких осіб до суду з відповідними позовами, подальше безпідставне оскарження Територіальним управлінням Служби судової охорони в Миколаївській області законних судових рішень судів першої інстанції та, як ми можемо спостерігати, невиконання ухваленого на користь особи судового рішення.

Впевнений, що передбачена законом можливість застосування посадовими особами державної виконавчої служби до органів державної влади, зокрема і Територіального управління Служби судової охорони в Миколаївській області, як боржника у справі, на якого покладено обов`язок щодо виконання судового рішення, штрафу за таке невиконання, є належним та дієвим заходом впливу з метою спонукання боржника до виконання законодавчих приписів щодо обов`язковості судового рішення.

На моє переконання, сама думка про можливість невиконання з будь-яких підстав державним органом судового рішення є неприпустимою з точки зору концепції права, якої дотримуються цивілізовані правові держави.

Вважаю, що невиконання судового рішення грубо порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , що може мати наслідком ухвалення ЄСПЛ рішення проти України на користь останнього, і така ситуація беззаперечно негативно вплине на імідж України у сфері верховенства права та призведе до значних витрат з Державного бюджету України, пов`язаних з компенсацією особі шкоди, завданої внаслідок протиправних дій державних органів.

З огляду на все вищезазначене вважаю, що в даному випадку відсутні підстави для визнання незаконною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.12.2024 ВП № 73925586 про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн. та для задоволення поданого Територіальним управлінням Служби судової охорони в Миколаївській області позову.

В свою чергу слід відмітити, що суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного в даному випадку судового рішення, допустив порушення норм процесуального закону, що також було підставою для скасування судового рішення.

Так, згідно п. 4 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

В ході розгляду даної справи судом першої інстанції не було залучено до участі у справі особу, на права, свободи та інтереси якої може вплинути вирішення даної справи, а саме - стягувача за виконавчим листом № 400/4120/23, з питань виконання якого виник даний адміністративний спір між Територіальним управлінням Служби судової охорони в Миколаївській області та Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Зубеніна Володимира Сергійовича.

У постановах від 15 жовтня 2019 року у справах №127/25893/16-а та №686/28853/18, Верховний Суд вказував на те, що правовим наслідком незалучення до участі у справі третіх осіб є порушення конституційного права на судовий захист, оскільки особи не беруть участі у справі, вирішення якої може безпосередньо вплинути на їх права, свободи, інтереси або обов`язки та не реалізують комплексу своїх процесуальних прав.

Допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин вважаю, що за результатами розгляду даної справи суд апеляційної інстанції мав задовольнити апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, і за наслідками апеляційного перегляду даної справи скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 року та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог Територіального управління Служби судової охорони в Миколаївській області з підстав, викладених вище.

Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат, вважаю за необхідне зазначити наступне:

На мою думку висновок колегії суддів стосовно того, що позивач в даній справі виступає в якості суб`єкта владних повноважень є помилковим, а постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року у справі №826/16473/15, на яку посилався суд апеляційної інстанції не є релевантною до даних правовідносин та викладені в ній висновки не можуть бути застосовані в даному випадку, з огляду на наступне:

За положеннями п. 8 та 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

В свою чергу п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справа № 0840/3447/18 наголосила, що публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, в яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (див., наприклад, пункти 5.7, 5.8 постанови від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (провадження 12-58гс18), пункти 28-30 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження 11-377апп18), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а (провадження № 11-1506апп18).

Спір у даній справі виник у зв`язку з незгодою позивача Територіального управління Служби судової охорони в Миколаївській області з постановою виконавця про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.

Тобто у спірних правовідносинах саме Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виступає суб`єктом владних повноважень, який за результатами реалізації ним владно-управлінських функцій, виніс акт індивідуальної дії, який стосується позивача у справі - постанову про накладення штрафу.

При цьому у спірних правовідносинах Територіальне управління Служби судової охорони в Миколаївській області не здійснює владних управлінських функцій по відношенню до відповідача.

В іншому випадку у разі якщо вважати у спірних правовідносинах позивача суб`єктом владних повноважень, тоді, за нормами КАС України, Територіальне управління Служби судової охорони в Миколаївській області мало б право звернутись до адміністративного лише у випадках, коли право на звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Спір про оскарження постанови державного виконавця не є спором, право на звернення до суду для вирішення якого надано Територіальному управлінню Служби судової охорони в Миколаївській області законом як суб`єкту владних повноважень.

Крім того положеннями ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено можливість розгляду за правилами адміністративного судочинства спорів між суб`єктами владних повноважень лише з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Спір, який виник у даній справі не відноситься до зазначеної вище категорії спорів.

З огляду на зазначене вважаю, що у спірних правовідносинах Територіальне управління Служби судової охорони в Миколаївській області не виступає в якості суб`єкта владних повноважень.

За положеннями частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виключенням з цього правила є випадок задоволення позову суб`єкта владних повноважень, коли з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

У постанові від 29 серпня 2022 року у справі № 826/16473/15 Верховний Суд вказав на те, що аналіз змісту частин першої-третьої статті 139 КАС України дозволяє зробити висновок про те, що витрати суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору за будь-яких результатів розгляду справи (задоволення або відмова в задоволенні позову, як повністю, так і частково) не підлягають розподілу за результатом розгляду справи. Також ВС вказав, що на користь саме такого тлумачення свідчить зміст частини третьої статті 139 КАС України, відповідно до якої суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору.

Верховний Суд вважає, що такий підхід законодавця до правового регулювання розподілу витрат на сплату судового збору нерозривно пов`язаний із завданням адміністративного судочинства, котре полягає у вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, доходячи висновку про наявність підстав для задоволення позову Територіального управління Служби судової охорони в Миколаївській області, яке не виступає у спірних правовідносинах в якості суб`єкта владних повноважень, суд мав стягнути всі судові витрати, які були понесені ним у зв`язку із розглядом справи, з суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (за рахунок бюджетних асигнувань такого суб`єкта владних повноважень).

Що стосується посилань колегії суддів на постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року у справі №826/16473/15, хочу зазначити наступне.

Так у справі № 826/16473/15 предметом спору було стягнення податкового боргу з юридичної особи. Позивачем у даній справі виступало Головне управління ДФС у Полтавській області, а відповідачем - публічне акціонерне товариство. Тобто позов був поданий Головним управління ДФС у Полтавській області на виконання наданих йому законом повноважень, як суб`єкту владних повноважень, з приводу реалізації функцій контролюючого органу по стягненню податкового боргу, який виник у товариства та не був ним сплачений у добровільному порядку. З огляду на це Головне управління ДФС у спірних правовідносинах виступало саме як суб`єкт владних повноважень, тоді як відповідачем була юридична особа.

Таким чином висновки, зроблені Верховним Судом у постанові, ухваленій за наслідками касаційного перегляду справи №826/16473/15, не підлягають застосуванню у даній справі, оскільки стосуються зовсім інших правовідносин, які склалися між сторонами у справі.

З огляду на викладене вважаю, що у колегії суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду були відсутні підстави для зміни рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 року з підстав неправильного вирішення питання про розподіл судових витрат.

Суддя А.В. Бойко