Справа № 500/5203/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/5203/24 пров. № А/857/3010/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року (судді Баб`юка П.М., ухвалену у порядку письмового провадження в м. Тернопіль повний текст ухвали складено 11.12.2024) у справі №500/5203/24 за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Тернопільській області звернулося із позовом до ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності про стягнення податкового боргу в сумі 14346,86 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.09.2024 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг в загальній сумі 14346,86 грн, з яких: - по платежу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі - 1628,25 грн; - по платежу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 12718,61 грн.

Дане рішення набрало законної сили 22.10.2024, та на його виконання за заявою Головного управління ДПС у Тернопільській області 25.10.2024 видано виконавчий лист.

06.12.2024 до Тернопільського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшли заперечення на дії суду щодо передачі виконавчого документа у виконавчу службу після сплати суми боргу в яких просить визнати передачу виконавчого документа до виконавчої служби помилковою та відкликати його; надати офіційне роз`яснення щодо підстав передачі виконавчого документа до виконавчої служби після повного виконання рішення суду, акцепт якого був обмежений сумою в одну гривню. У вказаних запереченнях ОСОБА_1 зазначає, що акцепт по рішенню суду щодо стягнення податкового боргу було обмежене на суму одна гривня і було виконане у повному обсязі, але, попри це, суд передав документи до виконавчої служби, що на її переконання, призвело до порушення її прав, створення ризику подвійного стягнення.

Оскаржуваною ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 рок відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 06.12.2024 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

З цією ухвалою суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила її в апеляційному порядку, вважаючи, що така підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а вимоги щодо відкликання (скасування) виконавчого листа підлягають задоволенню, оскільки особою якою вона користується було добросовісно виконано прийняті на неї зобов`язання.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

На підставі статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.09.2024 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг в загальній сумі 14346,86 грн. (а.с. 31-32).

Підставою для прийняття рішення у справі №500/5203/24 слугувала наявність станом на 07.08.2024 у ОСОБА_1 заборгованості перед бюджетами та державними цільовими фондами по платежах: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі - 1628,25 грн, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 12718,61 грн, в загальному на суму 14346,86 грн, яка виникла внаслідок несплати узгоджених грошових зобов`язань, нарахованих відповідно до податкових повідомлень-рішень форми "Ф": від 10.04.2023 №0-1903 на суму 811,20 грн, від 10.04.2023 №0-1903 на суму 3539,25 грн, від 10.04.2023 №0-1903 на суму 2665,00 грн, від 10.04.2023 №0-1903 на суму 3269,18 грн та від 10.04.2023 №0-1903 на суму 2444,00 грн (враховуючи переплату в розмірі 10,02 грн).

Дане рішення набрало законної сили 22.10.2024.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Конституційним Судом України у Рішенні від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Абзацом першим частини 1 статті 373 КАС України встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно частин 1, 2 статті 374 КАС України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З аналізу вищенаведеного слідує, що причинами визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можуть бути: (1) якщо виконавчий лист було видано помилково; (2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою; (3) з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: - матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання); - процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закону №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII відповідного до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону №1404-VIII).

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає виконанню на підставі виконавчого листа в порядку, встановленому Законом №1404-VIII.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Положеннями статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.09.2024 позовні вимоги задоволено в повному обсязі та не оскаржено апелянтом.

Головне управління ДПС у Тернопільській області 22.10.2024 звернулося до суду із заявою про видачу виконавчого документу, а 25.10.2024 було видано виконавчий лист.

Судом встановлено, що як станом на момент ухвалення рішення від 20.09.2024 у справі №500/5203/24, так і станом на момент видачі виконавчого листа 25.10.2024 ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що нею сплачено податковий борг у сумі 14346,86 грн. Отже, у даному випадку відсутні, як матеріально-правові так і процесуально-правові підстави для визнання виконавчого листа від 25.10.2024 №500/5203/24 таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У запереченнях, які подані до суду ОСОБА_1 від 06.12.2024 зазначає, що акцепт по рішенню суду щодо стягнення податкового боргу було обмежене на суму одна гривня і було виконане у повному обсязі, але, попри це, суд передав документи до виконавчої служби, що на її переконання, призвело до порушення її прав, створення ризику подвійного стягнення.

Суд зазначає, що Кодексом адміністративного судочинства України не врегульовано процесуальні питання щодо розгляду заперечень на дії суду щодо передачі виконавчого документа у виконавчу службу після сплати суми боргу.

Водночас, частиною 3 статті 166 КАС України визначено, що заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відповідно до частини 6 статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Щодо листів ОСОБА_1 19.09.2024 та 02.10.2024 та її доводів після ухвалення судового рішення, то суд зауважує, що такі не спростовують наявність податкового боргу, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що акцепт по рішенню суду щодо стягнення податкового боргу було обмежене самостійно позивачем на суму одна гривня, і було виконане у повному обсязі, оскільки такий порядок погашення податкового боргу не передбачений чинним податковим законодавством України, а наведені у листах та вимогах в апеляційній скарзі положення міжнародних законодавчих актів та законодавства України не регулюють зазначені правовідносини та/або не підлягають застосуванню у даній справі №500/5203/24.

Приймаючи до уваги встановлене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 06.12.2024 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у цій адміністративній справі, оскільки у ОСОБА_1 наявний обов`язок щодо дотримання чинного законодавства України та, серед іншого, обов`язок сплати податкових зобов`язань перед бюджетами та держаними цільовими фондами.

Також колегія суддів вважає правильними обґрунтування суду першої інстанції, яким вказано, що у разі незгоди ОСОБА_1 із рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.09.2024 у справі №500/5203/24, відповідач-апелянт не позбавлена права на його оскарження до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, ухвалу судом першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для її скасування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду ухвали. суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328, 370, 383 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року у справі №500/5203/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 21.04.2025