Справа № 380/4249/25
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/4249/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2025 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 380/4249/25 за позовом ОСОБА_1 до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив:

- бездіяльність державного виконавця Галицького ВДВС м. Львова Марчишина Юрія Андрійовича, яка полягає у невжитті передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», заходів для примусового виконання виконавчого листа № 380/6156/24, виданого 27 вересня 2024 року Львівським окружним адміністративним судом, неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій, щодо перевірки виконання рішення боржником, - ВЧ НОМЕР_1 , наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII, та при невиконанні без поважних причин боржником рішення винесення постанови про накладення на боржника штрафу, із зазначенням у цій постанові про вимогу виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередженням про кримінальну відповідальність, визнати протиправною;

- зобов`язати державного виконавця Галицького ВДВС м. Львова Марчишина Юрія Андрійовича вжити передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону №1404-VIII заходи для примусового виконання виконавчого листа № 380/6156/24, виданого 27 вересня 2024 року Львівським окружним адміністративним судом, неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій, щодо перевірки виконання боржником, - ВЧ НОМЕР_1 , рішення наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII, та при невиконанні без поважних причин боржником рішення винести постанову про накладення на боржника штрафу, із зазначенням у цій постанові про вимогу виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередженням про кримінальну відповідальність.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 вересня 2024 року Львівським окружним адміністративним судом на виконання рішення від 14 травня 2024 року в адміністративній справі № 380/6156/24, видано виконавчий лист, яким зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно, з врахуванням раніше виплачених сум, надалі - Виконавчий лист № 380/6156/24.

28 жовтня 2024 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 76403050, якою відкрито виконавче провадження та встановлено боржнику 10 робочих днів для виконання рішення суду.

У виконавчому провадженні ВП № 76403050 до Галицького ВДВС м. Львова від боржника, - ВЧ НОМЕР_1 , станом на поточну дату, надалі - Витяг від 03.03.2025 з АСВП щодо ВП № 76403050, надійшли наступні документи:

- 31 січня 2025 року - розрахунок потреби в коштах для військовослужбовців, звільнених з військової служби, (переміщених до інших військових частин), виконання рішень судів та видатків за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» за напрямком грошового забезпечення Т0110, надалі - Розрахунок від 31.01.2025 (пп. 6.1.5 п. 6.1 розділу VI позовної заяви);

- 26 лютого 2025 року - заява від 07.11.2024 вих. № 43/363 про хід виконання виконавчого провадження, надалі - Заява від 07.11.2024;

- 26 лютого 2025 року - заява від 29.01.2025 вих. № 43/31 про хід виконання виконавчого провадження, надалі - Заява від 29.01.2025.

Із змісту Розрахунку від 31.01.2025, Заяви від 07.11.2024, з доданими до неї документами, та Заяви від 29.01.2025, з доданими до неї документами, вбачається, що ВЧ НОМЕР_1 на виконання Виконавчого листа № 380/6156/24 не проведено позивачу перерахунку грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно, з врахуванням раніше виплачених сум, оскільки у цих документах відсутні жодні арифметичні обчислення, за якими б була виведена різниця між раніше вже виплаченими позивачу помісячно сумами грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, та сумами, обчисленими позивачу за цей же період часу згідно Виконавчого листа № 380/6156/24, тобто виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно.

На цю обставину, ще при надходженні від ВЧ НОМЕР_1 Розрахунку від 31.01.2025, позивач звертав увагу відповідача у заяві від 13.02.2025 вих. № 05/25-02.13-01 про накладення штрафу на боржника та витребування від боржника документів, однак у відповіді від 25.02.2025 вих. № відповідачем повідомлено позивача про відсутність підстав реагування.

Оскільки бездіяльність відповідача, яка полягає у невжитті передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону № 1404-VIII, заходів для примусового виконання Виконавчого листа № 380/6156/24, неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій, щодо перевірки виконання рішення боржником, - ВЧ НОМЕР_1 , наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII, та при невиконанні без поважних причин ВЧ НОМЕР_1 рішення винесення постанови про накладення на ВЧ НОМЕР_1 штрафу, із зазначенням у цій постанові про вимогу виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередженням про кримінальну відповідальність (пп. 6.1.10 п. 6.1 розділу VІ позовної заяви), тобто бездіяльність, яка протирічить означеним нормам права, - ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону № 1404-VIII, у поєднанні з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII, а також не відповідає критеріям, визначеним п.п. 1 - 8 ч. 2 ст. 2 КАС, та перешкоджає фактичному виконанню Виконавчого листа № 380/6156/24 на користь позивача, то відповідну бездіяльність слід визнати протиправною із зобов`язанням відповідача вчинити дії, які він не вчинив згідно порушених ним норм права.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав суду додаткові пояснення, просив суд позов задоволити повністю.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, що на виконанні у відповідача перебуває виконавче провадження № 76403050 з примусового виконання виконавчого листа № 380/6156/24, виданого 27 вересня 2024 року Львівським окружним адміністративним судом, яким зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 , провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно, з врахуванням раніше виплачених сум.

28.10.2024 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

08.11.2024 на адресу відповідача надійшла заява військової частини НОМЕР_1 з повідомленням про проведення нарахування позивачу грошового забезпечення у розмірі 121757,00 грн з доданим звітом, та повідомленням про подання розрахунку погреб в коштах за окремими статтями витрат до Адміністрації Держспецтрасслужби.

06.02.2025 на адресу відповідача надійшла заява військової частини НОМЕР_1 з повідомленням про проведення перерахунку позивачу грошових коштів у розмірі 144764,59 грн з доданими платіжними дорученнями про проведення перерахунку коштів на рахунки стягувача. Та додатково військова частина НОМЕР_1 очікує 908,74 грн до фінансування від Адміністрації Держспецтрасслужби для повного виконання виконавчого листа № 380/6156/24 виданого 27.09.2024 Львівським окружним адміністративним судом.

Станом па 26.02.2025 у відповідача відсутні підстави для накладення штрафу на військову частину НОМЕР_1 за не виконання рішення суду.

Відповідач вказує про те, що на думку скаржника, згідно розрахунку від 31.01.2025, заяви від 07.11.2024 та заяви від 29.01.2025 вбачається, що Військовою частиною НОМЕР_1 не проведено перерахунку грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року. 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно, з врахуванням раніше виплачених сум, оскільки у цих документах відсутні жодні арифметичні обчислення, за якими була би виведена різниця між раніше виплаченими позивачу помісячно сумами грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, та сумами, обчисленими позивачу за цей же період часу згідно Виконавчого листа № 380/6156/24, тобто виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року а 1 січня 2022 року відповідно.

Предметом оскарження є саме розрахунок від 31.01.2025 року наданий Військовою частиною НОМЕР_1 .

Оскільки відповідач не має відношення до проведення вказаного розрахунку то не несе відповідальність за правильність його складання - позовні вимоги мали би бути висунуті безпосередньо до Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до вище наведеного виконавчі дії в ході примусового виконання виконавчого листа № 380/6156/24 від 27.09.2024 виданого Львівським окружним адміністративним судом здійснені в нормах Закону України «Про виконавче провадження», жодних порушень законодавства в діях державного виконавця не міститься.

Представник відповідача в судове засідання не прибув.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що 17.03.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі.

Щодо строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач про протиправну бездіяльність державного виконавця Галицького ВДВС м. Львова Марчишина Юрія Андрійовича, яка полягає у невжитті передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», заходів для примусового виконання виконавчого листа № 380/6156/24, виданого 27 вересня 2024 року Львівським окружним адміністративним судом, дізнався з листа від 25.02.2025, а до суду з цим позовом звернувся 03.03.2025, отже строк звернення до суду не пропущено.

Судом встановлені наступні обставини:

14.05.2024 Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/6156/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 у період з 29.01.2020 по 05.10.2022 грошового забезпечення з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно, з врахуванням раніше виплачених сум.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

28.10.2024 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 76403050 про примусове виконання виконавчого листа №380/6156/24 виданого 27.09.2024, яким зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

07.11.2024 Військова частина НОМЕР_1 повідомила відповідача про виконання виконавчого провадження та нарахування позивачу грошового забезпечення у розмірі 121757,00 грн з доданим звітом.

29.01.2025 Військова частина НОМЕР_1 повідомила відповідача про виконання виконавчого провадження та нарахування позивачу грошових коштів у розмірі 144764,59 грн з доданими платіжними дорученнями про проведення перерахунку коштів на рахунки стягувача.

Військова частина НОМЕР_1 в цьому ж листі також повідомила, що очікує 908,74 грн до фінансування від Адміністрації Держспецтрасслужби для повного виконання виконавчого листа № 380/6156/24 виданого 27.09.2024 Львівським окружним адміністративним судом.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає спірну бездіяльність відповідача протиправною та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам законодавства, оскільки у вищевказаних повідомленнях ВЧ НОМЕР_1 від 07.11.2024 та 29.01.2025 відсутні жодні арифметичні обчислення, за якими б була виведена різниця між раніше вже виплаченими позивачу помісячно сумами грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, та сумами, обчисленими позивачу за цей же період часу згідно Виконавчого листа № 380/6156/24, тобто виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно.

Судом не враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірної бездіяльності з наступних встановлених підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Згідно із ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ст. 13 цього ж Закону:

1. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

2. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

3. Платіжні інструкції на примусове списання коштів або пред`явлення емітенту електронних грошей до погашення в обмін на грошові кошти надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках/електронних гаманцях.

4. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

5. Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Згідно із ст. 18 цього ж Закону:

1. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

2. Виконавець зобов`язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки;

6) невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після одержання відповідного звернення від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», вчинити дії щодо зняття арешту з майна, щодо якого було здійснено заходи із заміни майна, передбачені статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

3. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;

5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх;

6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням;

9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна;

10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення;

11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача;

12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб;

14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу;

15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання;

16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис;

18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;

21) отримувати від банків та інших фінансових установ, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей інформацію про наявність рахунків/електронних гаманців та/або стан рахунків/електронних гаманців боржника, рух коштів та операції за рахунками/електронними гаманцями боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;

22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

4. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Залучення для проведення виконавчих дій працівників поліції здійснюється за вмотивованою постановою виконавця, яка надсилається керівнику територіального органу поліції за місцем проведення відповідної виконавчої дії. У залученні поліції для проведення виконавчих дій може бути відмовлено лише з підстав залучення особового складу даного територіального органу поліції до припинення групового порушення громадської безпеки і порядку чи масових заворушень, а також для подолання наслідків масштабних аварій чи інших масштабних надзвичайних ситуацій.

5. Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Згідно із ст. 63 цього ж Закону:

1. За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

2. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

3. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

4. Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно із ст. 74 цього ж Закону:

1. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

2. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

3. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

5. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 75 цього ж Закону:

1. У разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

2. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

13.02.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про накладення штрафу на боржника та витребування від боржника документів, в якій зазначив, що:

До заяви ВЧ НОМЕР_1 від 07.11.2024 за вхід. № 6177 боржником не додано жодного доказу вчинення ним дій щодо повного чи навіть часткового виконання виконавчого листа № 380/6156/24, тобто не надано доказів:

- вже виплачених позивачу у безспірному порядку до видачі виконавчого листа № 380/6156/24 сум грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022 (з розшифровкою всіх складових грошового забезпечення: основних, додаткових, та одноразових його видів, у грошовому та відсотковому вираженні), з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення;

- нарахування позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно (з розшифровкою всіх складових грошового забезпечення: основних, додаткових, та одноразових його видів, у грошовому та відсотковому вираженні), оскільки у розрахунку від 05.10.2024 лише зазначені дві цифри: « 121757,00» та « 145673,00» без наведення жодних розрахунків визначення таких сум;

- подання боржником до довольчого фінансового органу заявок на виплату позивачу суми грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, нарахованої у спосіб, визначений Виконавчим листом № 380/6156/24;

- отримання довольчим фінансовим органом боржника заявок останньої на виплату позивачу суми грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, нарахованої у спосіб, визначений Виконавчим листом №380/6156/24;

- розгляду довольчим фінансовим органом боржника заявок останнього на виплату позивачу суми грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, нарахованої у спосіб, визначений Виконавчим листом № 380/6156/24.

31.01.2025 у системі було розміщено документ без дати і номеру з найменуванням: «Розрахунок відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.05.2024 по справі № 380/5156/24», у цьому ж розрахунку боржником зазначені лише суми нарахування у розмірі 145673,33 та утримань, проведених з неї:

- 121757,06 нарахування;

- 21916,27 компенсація ПДФО;

- 2000,00 судовий збір;

- 23742,63 утримання з матеріальної допомоги, з яких: 21916,27 податок з доходів фізичних осіб (18%), 1826,36 військовий збір (1,5%);

- 121930,70 до перерахування на карткові рахунки.

У згаданих розрахунках, боржник по факту не навів детального розрахунку сум нарахувань, з якого б вбачалось, що такий проведено дійсно на виконання Виконавчого листа № 380/6156/24, тобто за період з 29.01.2020 по 05.10.2022 та виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року.

В цій же заяві позивач зазначив, що на поточну дату виконавчий лист № 380/6156/24 продовжується залишатися невиконаним, а відповідачем, як державним виконавцем, віддається свідома, жодним чином не обґрунтована перевага боржнику, чим сприяється невиконання судового рішення.

25.02.2025 відповідач на вказану заяву позивача надав відповідь про те, що 08.11.2024 року на відповідача надійшла заява військової частини НОМЕР_1 з повідомленням про проведення нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення у розмірі 121757,00 грн з доданим звітом, та повідомленням про подання розрахунку потреб в коштах за окремими статтями витрат до Адміністрації Держспецтрасслужби.

06.02.2025 на адресу відповідача надійшла заява військової частини НОМЕР_1 з повідомленням про проведення перерахунку ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 144764,59 грн з доданими платіжними дорученнями про проведення перерахунку коштів на рахунки стягувача. Та додатково військова частина НОМЕР_1 очікує 908,74 грн до фінансування від Адміністрації Держспецтрасслужби для повного виконання виконавчого листа № 380/61/56/24 виданого 27.09.2024 року Львівським окружним адміністративним судом.

Станом на 26.02.2025 рік у Галицького ВДВС у місті Львові відсутні підстави для накладення штрафу на військову частину НОМЕР_1 за невиконання рішення суду.

Надаючи правову оцінку предмету спору суд зазначає наступне:

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача через відсутність у вищевказаних повідомленнях ВЧ НОМЕР_1 від 07.11.2024 та 29.01.2025 арифметичних обчислень, в тому числі:

- вже виплачених позивачу у безспірному порядку до видачі виконавчого листа № 380/6156/24 сум грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022 (з розшифровкою всіх складових грошового забезпечення: основних, додаткових, та одноразових його видів, у грошовому та відсотковому вираженні), з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення;

- нарахування позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року та 1 січня 2022 року відповідно (з розшифровкою всіх складових грошового забезпечення: основних, додаткових, та одноразових його видів, у грошовому та відсотковому вираженні), оскільки у розрахунку від 05.10.2024 лише зазначені дві цифри: « 121757,00» та « 145673,00» без наведення жодних розрахунків визначення таких сум;

- подання боржником до довольчого фінансового органу заявок на виплату позивачу суми грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, нарахованої у спосіб, визначений Виконавчим листом № 380/6156/24;

- отримання довольчим фінансовим органом боржника заявок останньої на виплату позивачу суми грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, нарахованої у спосіб, визначений Виконавчим листом №380/6156/24;

- розгляду довольчим фінансовим органом боржника заявок останнього на виплату позивачу суми грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.10.2022, нарахованої у спосіб, визначений Виконавчим листом № 380/6156/24.

Вказані вимоги позивача не узгоджуються із вищевказаним рішенням суду по суті його резолютивної частини, а відтак не вказують на протиправну бездіяльність відповідача.

Крім цього, суд зазначає, що Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.

Як судом зазначено вище лише у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника.

Тобто законодавцем покладено саме на виконавця здійснення оцінки причин невиконання боржником рішення суду.

Відповідач у згаданій відмові зазначив про відсутність підстави для накладення штрафу на військову частину НОМЕР_1 за невиконання рішення суду.

Позивачем не спростоване фактичне виконання боржником рішення суду в значній мірі, у відповідності до його резолютивної частини.

Характерними ознаками адміністративного розсуду (дискреції) є: 1) реалізація дискреційних повноважень має відповідати принципу верховенства права; 2) їх здійснення можливе лише у разі відсутності єдиного можливого варіанту поведінки; 3) суб`єкти владних повноважень мають можливість вибрати оптимальний варіант поведінки з метою врегулювання певного кола суспільних відносин; 4) суб`єкти управлінської діяльності застосовують адміністративний розсуд відповідно до належної мети, без наявності власної вигоди та впливу сторонніх факторів.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 826/16911/18, від 26 травня 2021 року у справі № 824/266/20-а, від 8 липня 2021 року у справі № 160/1598/20, від 28 липня 2021 року у справі № 280/160/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 480/2675/20, від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 640/30483/21, від 21 березня 2023 року у справі № 640/17821/21, від 1 травня 2023 року у справі № 540/913/21 та від 1 травня 2023 року у справі № 540/913/21.

Також суд зазначає, що згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність юридичного засобу захисту права людини це така його властивість, яка полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності цього засобу забезпечити досягнення його соціальної мети захистити право людини.

Застосування будь-якого способу захисту права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя. Одними із критеріїв ефективності судового рішення по суті є: судове рішення забезпечить захист/відновлення порушеного/оспорюваного права/інтересу; у позивача не буде потреби ще раз звертатися до суду з іншими вимогами (виконання завдання судочинства); судове рішення можливо виконати.

Визнання спірної бездіяльності відповідача та зобов`язання винести постанову про накладення на боржника штрафу, не буде відповідати критеріям ефективності, оскільки по суті таке судове рішення не захистить/не відновить порушене/оспорюване право/інтерес позивача.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Позивач самостійно обрав спосіб захисту своїх прав та інтересів. Однак за статтею 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав. Сам лише формальний розгляд справи і ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, яке завідомо не може захистити особу, не узгоджується з метою правосуддя.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених спірним рішенням прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Тобто, адміністративний суд, використовуючи всі надані йому процесуальним законом повноваження, з урахуванням фактичних обставин справи та положень законодавства, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав позивача, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень; ефективний спосіб захисту повинен забезпечити негайне поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, призводити до потрібних (бажаних) позивачу результатів (наслідків); ухвалення судами рішень, які безпосередньо не призводять до необхідних змін в обсязі прав позивача або не гарантують забезпечення примусового виконання судового рішення, не відповідає змісту цього поняття.

Задоволення позову позивача повністю чи частково не буде мати наслідків реального відновлення суб`єктивного права позивача. Суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, що по суті і є підставою для відмови у задоволені позову в цій частині.

Вказана по суті позиція узгоджується із позицією викладеною у Постанові ВП ВС від 12.07.2023, у справі №757/31372/18-ц (№ у ЄДРСР 112516535), згідно якої задоволення судом позовної вимоги має відбуватись з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (пункт 60).

Крім того, у судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 1 червня 2022 року у справі № 620/5996/21, від 25 жовтня 2022 року у справі № 200/13288/21).

Також відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року №160/6762/21, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

До того ж, у пункті 80 рішення у справі «Perez v. France» (заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (рішення у справі Artico v. Italy, заява № 6694/74, пункт 33).

Таким чином, визнання спірної бездіяльності протиправною та зобов`язання накладення штрафу не буде відповідати критеріям ефективності, оскільки по суті таке судове рішення не захистить/не відновить порушене/оспорюване право/інтерес позивача по даній справі, в наслідок помилки в обраному способі захисту, позов задоволенню не підлягає повністю з підстав зазначених судом.

Також суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню повністю.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72,77,94, 241 -246, 262, 287, 295 КАС України , суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (79019, м. Львів, проспект В. Чорновола, 39) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення складено у повному обсязі 17.04.2025 року.

Суддя Гавдик З.В.