Справа № 420/4975/25
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2025-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4975/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.02.2025 р. № 15001-25-1 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової допомоги сім`ї загиблого;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 страхову виплату відповідно до ч.6 ст.42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є дружиною померлого ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з ТОВ "НОВА ПОШТА", де працював на посаді електрика Одеської дільниці інженерного відділу. 29.04.2024 р. під час виконання трудових обов`язків стався нещасний випадок, внаслідок чого її чоловік ОСОБА_2 від отриманої виробничої травми помер на місці події, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. За вказаним фактом за наказом Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці комісією проведено спеціальне розслідування нещасного випадку, про що складено акт спеціального розслідування нещасного випадку із смертельним наслідком від 21.08.2024 р. № Н-1/П. 30.12.2024 р. позивач звернулася із заявою до відповідача про виплату як члену сім`ї потерпілого одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, однак рішенням від 06.02.2025 р. № 15001-25-1 відповідач відмовив повивачу у призначенні та виплаті такої допомоги у зв`язку з відмінністю між реєстрацією місця проживання чоловіка та дружини як члена сім`ї. На думку позивача, відповідач помилково вважає, що для отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого необхідно подати документи, що підтверджують однакову адресу реєстрацію місця проживання з потерпілим. Водночас факт проживання позивача із чоловіком за однією адресою підтверджено актом голови правління ОСББ "Дніпропетровська 72/1". Позивач вважає свої права порушеними, а оскаржуване рішення відповідача протиправним, тому звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 19.02.2025 р. відмовлено в задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

06.03.2025 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що зобов`язання виплатити 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є неправомірними так як позивач в свої позовної заяві ґрунтується на норми закону який втратив чинність. Так як на момент нещасного випадку діяла редакція ЗУ №1105 від 01.01.2024 р., згідно якої вказана виплата здійснюється у розмірі 40 розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату. Відповідач наголошує, що позивач та загиблий спільно не проживали, що підтверджується документально місцем реєстрації позивача та загиблого, а також в акті нещасного випадку. Факти спільного харчування, спільної участі у витратах на утримання житла, спільного бюджету та іншого - не доведено, що унеможливлює встановлення факту взаємних прав та обов`язків. Отже, дії Головного управління області є законними та обґрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення позовної заяви.

З урахуванням вимог п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 18.08.1989 р. серії НОМЕР_1 , виданим Суворовським відділом РАЦС м.Одеса

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.05.2024 р. серії НОМЕР_2 , виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Згідно акту спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 29.04.2024 р. об 13 год.00 хв. та призвів до смерті потерпілого 17.05.2024 р. на ТОВ "НОВА ПОШТА" від 21.08.2024 р., комісія, утворена наказом Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 21.05.2024 р. № 264/ПД на підставі матеріалів спеціального розслідування, причин та обставин нещасного випадку з електриком ОСОБА_2 1960 року народження дійшла висновку, що згідно підпунктів п.п.1, 2 п.52 "Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві" має місце нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, основною причиною нещасного випадку спеціальна комісією визнано п.25.2 - невиконання вимог інструкцій з охорони праці.

30.12.2024 р. позивач звернулася з письмовою заявою до відповідача, в якій просила призначити їй виплату страхової виплати відповідно до частини шостої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

За результатами розгляду вказаної заяви, відповідачем прийнято рішення від 06.02.2025 р. № 15001-25-1 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової допомоги сім`ї загиблого з підстави неспівпадіння адреси зареєстрованого місця проживання дружини та померлого потерпілого на дату настання нещасного випадку.

Відповідно до відомостей паспорта позивача серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 зареєстрована на адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту про фактичне місце проживання, сусіди та власник квартири, в якій проживають без реєстрації, засвідчений головою правління ОСББ "Дніпропетровська 72/1" ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважаючи рішення відповідача щодо відмови в призначенні та виплаті одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Основного Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105-ХІV, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин з 01.01.2024 р.).

Відповідно до преамбули Закону № 1105-XIV цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я.

Згідно ч.1 ст.4 Закону № 1105-XIV уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

В ст.5 Закону № 1105-XIV визначено, що основними завданнями уповноваженого органу управління та його територіальних органів є: реалізація державної політики у сферах соціального страхування; здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до цього Закону; профілактика нещасних випадків; проведення перевірки обґрунтованості видачі, продовження листків непрацездатності і документів, що є підставою для їх формування, на базі інформації з електронних систем та реєстрів; здійснення контролю за використанням страхувальниками та застрахованими особами страхових коштів.

Згідно приписів ч.1-3, 7 ст.30 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про охорону праці".

Підставою для оплати потерпілому витрат на проведення професійної реабілітації, оплати соціальних послуг, а також для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Страхові виплати складаються із: щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати (або відповідної її частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); страхової виплати у встановлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; страхових витрат на професійну реабілітацію та соціальну допомогу; допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

За приписами ч.3 ст.35 Закону № 1105-XIV право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один із батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.

Згідно з п.1 ч.5 ст.36 Закону № 1105-XIV у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються, зокрема, одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

Відповідно до ст.37 Закону № 1105-XIVдля призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління в електронній формі через Єдиний державний вебпортал електронних послуг або веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України заяву про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України.

Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.

Територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій: акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами; даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності; даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат; даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат; наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання; даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання; даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання; даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів; даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи; даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Потерпілий або особи, які мають право на страхові виплати, у разі відсутності необхідної інформації в державних реєстрах і базах даних мають право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхових виплат.

За положеннями ст.38 Закону № 1105-XIV територіальні органи уповноваженого органу управління розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи і приймають відповідні рішення протягом 10 календарних днів, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Рішення оформлюється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та строки їх здійснення або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Територіальні органи уповноваженого органу управління можуть затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.

Згідно ст.39 Закону № 1105-XIV уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо:

1) потерпілий вчиняв дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання рекомендацій лікаря), що сприяли настанню страхового випадку;

2) роботодавець, інші органи, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілий надали уповноваженому органу управління завідомо неправдиві відомості про страховий випадок;

3) застрахована особа вчинила умисне кримінальне правопорушення, що призвело до настання страхового випадку.

Уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованій особі, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є дружиною ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер внаслідок нещасного випадку на виробництві. З метою реалізації свого права на отримання одноразової допомоги сім`ї загиблого, позивач звернулась до відповідача із відповідною заявою, однак оскаржуваним рішенням отримала відмову з огляду на неспівпадіння адреси зареєстрованого місця проживання дружини та померлого потерпілого на дату настання нещасного випадку.

Під час вирішення питання щодо наявності права на отримання таких страхових виплат ключовим є встановлення факту проживання потерпілого із заявником однією сім`єю.

При цьому, суд зауважує, що місце реєстрації проживання не є єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.

Так, ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлює, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч.6 ст.29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Отже, постійне проживання особи не завжди може співпадати з місцем її реєстрації.

Частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційний Суд України у рішенні від 03.06.1999 р. №5-рп/99 визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Слід зазначити, що Закон №1105-XIV не містить визначення сім`ї та її членів. Отже, СК України є спеціальним законом який має враховуватись при визначені поняття сім`ї та її членів під час вирішення питання щодо наявності права на отримання допомоги передбаченої Законом №1105-XIV.

Аналогічну правову позицію сформулював Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 у справі №360/1239/19.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підтверджується актом про проживання особи без реєстрації, засвідчений головою правління ОСББ "Дніпропетровська 72/1", який надавався позивачем відповідачу спільно із заявою про призначення одноразової допомоги.

Згідно з ч.10 ст.6 Закону України від "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" 11.12.2003 р. № 1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Правові висновки Верховного Суду стосовно застосування положень цього Закону сформовані, зокрема, у постановах від 30.01.2018 р. у справі № 233/4008/17, від 06.02.2018 р. у справі № 234/9663/17, від 06.02.2018 р. у справі № 243/7507/17, від 13.02.2018 р. у справі № 263/11240/17 та від 20.02.2018 р. у справі № 219/9030/17.

З огляду на викладене, враховуючи передбачену Конституцією України можливість вільного вибору особою свого місця проживання, а також те, що положення ЦК України та Закону № 1382-IV передбачають можливість проживання у двох і більше місцях і при цьому не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, в контексті правовідносин, що виникли у цій справі, суд зазначає, що зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.

Крім того, суд також зазначає, що Закон № 1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.04.2024 р. у справі № 420/17371/22.

Таким чином, відповідачем під час прийняття рішення від 06.02.2025 р. № 15001-25-1 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової допомоги сім`ї потерпілого не враховано усі обставини, що мають значення для призначення цього виду соціальної допомоги позивачу, як наслідок, відповідач допустив неналежний розгляд поданої позивачем заяви і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової допомоги сім`ї потерпілого.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу страхову виплату відповідно до ч.6 ст.42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні одноразової допомоги сім`ї загиблого лише з підстави неспівпадіння адреси зареєстрованого місця проживання дружини та померлого потерпілого на дату настання нещасного випадку, водночас судом встановлено, що Закон №1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому, то суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Разом з тим, суд зауважує, що звертаючись до відповідача із заявою про призначення одноразової допомоги сім`ї загиблого, а також до суду для оскарження рішення про відмову, позивач посилається на редакцію Закону №1105-XIV, який втратив чинність на момент виникнення нещасного випадку.

Отже, враховуючи, що оскаржуване рішення відповідача не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд з метою належного та повного відновлення прав позивача, керуючись ч.2 ст.5 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 страхову виплату відповідно до ч.5 ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 .

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Позивач звільнена від сплати судового збору, інших витрат не понесла, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ) від 06.02.2025 р. № 15001-25-1 про відмову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_4 ) у призначенні одноразової допомоги сім`ї потерпілого.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ) призначити та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_4 ) страхову виплату відповідно до ч.5 ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко