Справа № 420/21321/24
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/21321/24

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,

повний текст судового рішення

складено 06.12.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2018 року по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 50 днів додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2018 року по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що дії відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері тривалістю за 2018-2022 роки є протиправними, оскільки право позивача на таку компенсацію передбачено чинним законодавством.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивач у період з 13.05.2009 року по 17.02.2022 року проходила службу у ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.02.2022 року №36 (по стройовій частині) позивачку звільнено виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до копії свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 від 27.04.2015, позивачка має доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.09.2016 року у справі №521/7473/16-ц розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 25.09.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1308.

Рішенням Іллічівськокого міського суду Одеської області від 14.05.2018 року у справі №501/2927/17 позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач звернулась до відповідача із заявою від 15.06.2023 року, в якій просила, зокрема, виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні (80 днів) додаткової відпустки як матері, яка виховує доньку без її батька за період з 2015 по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що позивачка не надавала роботодавцю жодного документу, на підтвердження того, що батько ( ОСОБА_3 ) не приймав участі у вихованні доньки, а тому, у відповідача не було жодних підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Пунктом 5 статті 11 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Статтею 19 Закону України «Про відпустки» визначено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

А отже, з наведеного вище можна зробити висновок, що чинним законодавством закріплено гарантії військовослужбовців-жінок, одиноких матерів на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, зокрема, щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, водночас 06.11.1992 поняття «одинокої матері» було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.

Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 по справі №822/2446/17 вказав, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Натомість, після набрання чинності Законом України «Про відпустки» таке визначення одинокої матері застосовуватись не може, оскільки в пункті 5 частини дванадцятої статті 10 цього Закону визначено поняття одинокої матері як такої, яка виховує дитину без батька.

А отже, одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка сама виховує дитину, якщо батько не проживає разом з дитиною та відсутні інші докази його участі у вихованні дитини, і за цих самих умов жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не всиновлена).

Так, законодавством не передбачено, які саме документи має подати жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не всиновлена) на підтвердження факту виховання дитини без участі батька. Питання виховання батьками дитини визначено Сімейним кодексом України.

Статтею 157 Сімейного кодексу України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до статті 158 Сімейного кодексу України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування ухвалює на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. У разі ухилення батька від виконання своїх обов`язків з виховання дитини мати має право звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав.

А отже, для підтвердження факту, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути пред`явлені, наприклад, ухвала суду на підставі клопотання слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду про відсутність участі батька у вихованні дитини тощо. Наявність відомостей про те, що дитина проживає разом з матір`ю, не дає достатніх підстав стверджувати, що батько не бере участі у її вихованні.

За таких обставин, для підтвердження права на зазначену відпустку роботодавцю має бути надано будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Так, враховуючи, що додаткова соціальна відпустка надається один раз протягом календарного року і за цей час статус одинокої матері може змінитися, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік. Отже, якщо жінкою буде надано будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини, то вона матиме право на зазначену відпустку за підставою «одинока мати».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком дитини вказано ОСОБА_3 відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України.

З батьком дитини позивач у шлюбі не перебуває з 07.10.2016 (дата набрання законної сили рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.09.2016 у справі №521/7473/16-ц).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що позивач відповідає статусу одинокої матері, на утриманні якої, перебуває неповнолітня дитина, а тому позивач має право, окрім основної щорічної відпустки, на додаткову відпустку на підставі статті 19 Закону України «Про відпустки» протягом періоду, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Пунктом 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до пункту 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З аналізу вищенаведених положень вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, варто зауважити, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

У постанові від 21.04.2021 у справі №380/2427/20 Верховний Суд наголошує, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо надання додаткових відпусток, останні набули відповідне право на них, а тому у разі неотримання цих відпусток мають право на отримання передбаченої законом відповідної грошової компенсації.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що припинення надання відпусток на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (право) може бути реалізоване у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду; 2) виплата грошової компенсація такої відпустки.

А отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України «Про відпустки» та пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Як вже було зазначено вище, для підтвердження права на зазначену відпустку роботодавцю має бути надано будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Враховуючи те, що додаткова соціальна відпустка надається один раз протягом календарного року і за цей час статус одинокої матері може змінитися, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік. Отже, якщо жінкою буде надано будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини, то вона матиме право на зазначену відпустку за підставою «одинока мати».

Так, відповідно положень Розділу III Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 26.05.2014 року №333, особові справи офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу складаються посадовими особами кадрових органів і штабів військових частин, на яких покладено роботу з ведення облікових документів.

Основним документом особової справи є Послужний список.

Перший примірник послужного списку заповнюється від руки або за допомогою технічних (комп`ютерних) засобів друку на підставі поданих військовослужбовцем оригіналів документів та власноруч написаної автобіографії. Другий примірник послужного списку офіцера заповнюється за допомогою технічних (комп`ютерних) засобів друку. Для підтвердження правильності записаних до послужного списку відомостей військовослужбовець ставить свій підпис у кінці першого та другого примірників списку.

Копіювання послужного списку або окремих його сторінок за допомогою технічних засобів копіювання з наявних особових справ для формування інших примірників особових справ не дозволяється (крім випадку, зазначеного в пункті 3.11 цієї глави).

Надалі (вибуття до нового місця служби, звільнення з військової служби) відповідні службові особи, які працюють з особовими справами, уточнюють з військовослужбовцями достовірність та повноту записів у послужному списку особових справ. Уточнені відомості засвідчуються підписом військовослужбовця в кінці послужного списку.

У кожному випадку, але не менше одного разу на п`ять років, після уточнення внесених відомостей військовослужбовець ставить свій підпис у рядку 19 послужного списку.

Отже, не менше одного разу на п`ять років кадрові органи і штаби військових частин зобов`язані уточнювати відомості про військовослужбовців.

Отже, враховуючи вищезазначені положення та те, що позивачка проходить військову службу з 2009 року, її статус на одиноку матір змінився у 2018 році, після позбавлення її колишнього чоловіка батьківських прав на підставі рішення суду, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не було надано роботодавцю жодного документу, на підтвердження того, що батько ( ОСОБА_3 ) не приймав участі у вихованні доньки, є необґрунтованим.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує той факт, що він не був повідомлений про зміну статусу ОСОБА_1 на одиноку матір, після позбавлення її колишнього чоловіка батьківських прав.

Відповідач у своєму відзиві посилаючись на ч.19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначає про відсутність права позивачки на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку в цілому, що спростовується вищенаведеними висновками суду.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність у відповідача підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивачки зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено з нею усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпуски як одинокій матері. Відповідачем факт невиплати за 2018-2022 роки компенсації за невикористані дні відпустки не заперечується.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за 2018-2022 роки, зобов`язавши при цьому відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні такої відпустки.

Відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.317 КАС України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2018 року по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2018 року по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька