Справа № 420/27512/24
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/27512/24
Перша інстанція: суддя Харченко Ю.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Турецької І.О.,

Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) про визнання протиправною бездіяльністю, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової винагороди, передбаченої ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок i військову службу» за період з 24.02.2022р. по 31.12.2022р. включно в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1.01.2022р. щомісяця;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову винагороду, передбачену ч.12 ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок i військову службу» за період з 24.02.2022р. по 31.12.2022р. включно в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1.01.2022р. щомісяця;

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової винагороди, передбаченої ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок i військову службу» за період з 1.01.2023р. по 30.01.2023р. включно в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1.01.2022р. щомісяця;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову винагороду, передбачену ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок i військову службу» за період з 1.01.2023р. по 30.01.2023р. включно в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2022 року щомісяця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був призваний на військову службу у військовому оперативному резерві ІНФОРМАЦІЯ_1 та прибув для проходження військової служби резервістів в особливий період на підставі Наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.02.2022р. №2 «Про призов резервістів на військову службу за призовом із числа резервістів в особливий період» наказом командира НОМЕР_2 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони АДПС України від 24.02.2022р. №68-ОС «Про особовий склад» був зарахований до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

При цьому, відповідно до особистих карток грошового забезпечення та архівних відомостей за 2022-2023 роки, отриманих 12.06.2024р., було встановлено, що ВЧ НОМЕР_1 з 24.02.2022р. по 30.01.2023р. щомісяця не виплачувалася грошова винагорода в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2022-2023 років, передбачена ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позивач вважає вказану бездіяльність відповідача протиправною та незаконною, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та прийняття по справі нової постанови про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що чинними нормами законодавства не визначено порядок та умови виплати такого виду грошового забезпечення військовослужбовцям ДПС України, які призвані на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, як грошова винагорода в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, а також у зв`язку з тим, що згідно бюджетних надходжень кошторисних призначень для ВЧ НОМЕР_1 на 2022-2024 роки не було надходжень (не передбачено бюджетом) коштів для виплат зазначеної грошової винагороди, у відповідача були відсутні як обов`язок, так і кошти для нарахування та виплати грошової винагороди в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року ОСОБА_1 , призваному на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Проте, з таким висновком суду першої не може погодитись судова колегія, оскільки вказаного висновку суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі, у зв`язку з чим допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.315 КАС України, рішення суду скасовує та приймає по справі нову постанову про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 у період з 24.02.2022р. по 30.01.2023р. проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та згідно із наказом командира НОМЕР_2 загону Морської охорони №25-ОС «Про особовий склад», позивача було виключено зі списків особового складу згону та всіх списків забезпечення з 30.01.2023р..

23.06.2024р. представник позивача, через Урядовий контактний центр звернувся до ВЧ НОМЕР_1 з вимогою нарахувати та виплатити ОСОБА_1 : з 24.02.2022р. по 31.12.2022р. щомісячну грошову винагороду в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2022 року; з 1.01.2023р. по 30.01.2023р. щомісячну грошову винагороду в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2023 року.

Листом від 1.07.2024р. №09/С-163/162 відповідач повідомив, що для вирішення питання нарахування та виплати капітану 2 рангу ОСОБА_1 грошової винагороди в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, необхідно надати інформацію про щодо статусу непрацюючої особи станом на день призову на збірні пункти.

22.07.2024р. представник позивача повторно звернувся до відповідача з заявою, до якої було додано документи про те, що капітан 3 рангу ОСОБА_1 на день призову на збірні пункти 24.02.2022 року мав статус непрацюючої особи.

Однак, листом від 21.08.2024р. №09/С-176/182 відповідач зазначив, що відсутні підстави для нарахування та виплати капітану 2 рангу ОСОБА_1 грошової винагороди в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року у зв`язку з тим, що кошторисними призначеннями НОМЕР_2 загону морської охорони (ВЧ НОМЕР_1 ) на 2024 рік не передбачена виплата грошової винагороди в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року.

Вважаючи такі дії військової частини протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій ВЧ НОМЕР_1 у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Пунктом 1 ст.2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 4 ст.9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII (далі - Закон №2011) передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Приписами ст.4 ЗУ «Про Державну прикордонну службу України» від 3.04.2003р. №661-ІV (далі Закон №661-ІV) визначено, що правовою основою діяльності Державної прикордонної служби України є Конституція України, Закон України «Про державний кордон України», цей Закон, інші закони України, видані на їх виконання акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Приписами ст.16 Закону №661-ІV встановлено, що умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників Державної прикордонної служби України визначаються законодавством.

Правилами ст.25 Закону №661-ІV передбачено, що зокрема - держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства. Військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства. Соціальний захист працівників Державної прикордонної служби України забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю, якщо інше не передбачено трудовим договором.

Відповідно до положень ст.27 Закону №661-ІV фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 30.08.2017р. №704 визначено порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018р. №558, відповідно до ст.9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.3 Постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України.

Відповідно до приписів ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що громадянам України, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, які на день призову на збірні пункти не працюють, на весь строк виконання ними обов`язків служби в особливий період, враховуючи час проїзду до військової частини і назад, додатково, крім щомісячного грошового забезпечення, виплачується грошова винагорода в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями.

З урахуванням наведеного можна дійти висновку, що право на отримання грошової винагороди в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року на весь строк виконання ними обов`язків служби в особливий період, мають право - громадяни України, призвані на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, які на день призову на збірні пункти не працювали.

Як вбачається із матеріалів справи, що згідно із витягом з Наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 №309-ОС від 21.09.2021р. «Про особовий склад» виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення капітана 3 рангу ОСОБА_1 , який наказом начальника Регіонального управління Морської охорони АДПС України від 20.08.20221р. №184-ОС звільнений у запас. Капітана 3 рангу ОСОБА_1 до військового оперативного резерву першої черги зараховано на посаду начальника комендантського відділення.

В подальшому, наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 №68-ОС від 24.02.2022р. зараховано до списків особового складу та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 , який призваний на військову службу у військовому резерві ІНФОРМАЦІЯ_3 та прибув для проходження військової служби резервістів в особливий період.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що на момент призову 24.02.2022р. позивач не працював та не отримував заробітну плату, що підтверджується довідками на ім`я ОСОБА_1 . Форми ОК-5 та Форми ОК-7 (а.с.25-32), де в графах, починаючи з листопада 2021р. по лютий 2022р. включно відсутні відомості про будь-які виплати фактичного заробітку.

З огляду на вказані обставини, апеляційний суд вважає, що позивач відповідає усім вимогам, які зазначені в ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та має право на отримання грошової винагороди в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року.

Відмовляючи позивачу у нарахуванні та виплаті грошової винагороди відповідач у своїй відповіді зазначив наступне: «Наказом Міністерства внутрішніх справ від 25.06.2018р. №558 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» виплата грошової винагороди в розмірі мінімальної заробітної плати встановлено на 1 січня календарного року не передбачена. А також кошторисними призначеннями НОМЕР_2 загону морської охорони (ВЧ НОМЕР_1 ) на 2022-2024 роки не було передбачено видатки для виплати грошової винагороди в розмірі мінімальної заробітної плати. Враховуючи зазначене НОМЕР_2 загін морської охорони (ВЧ НОМЕР_1 ) не вбачає підстав для виплати коштів ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю порядку їх нарахування та виплати та у зв`язку з тим, що кошторисними призначеннями відповідача на 2024 рік не передбачена виплата грошової винагороди в розмірі заробітної плати встановленої на 1 січня календарного року».

Надаючи оцінку вказаному, колегія суддів зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

В даному випадку відповідач мав змогу звернутися за роз`ясненням до Адміністрації ДПС України щодо порядку застосування положень ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та фінансування витрат, пов`язаних з виплатою винагороди особам, які проходили службу та були призвані в особливий період на військову службу із числа резервістів, які на час призову не працювали та не отримували заробітної плати.

Також слід зазначити, що Конституційний Суд України у рішеннях від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 17.03.2004р. №7-рп/2004, від 1.12.2004р. №20-рп/2004, від 9.07.2007р. №6-рп/2007 неодноразово вказував, на необхідність виконання державою зобов`язань щодо виплати встановлених законодавством заробітної плати, пенсії та інших виплат, що фінансуються з державного бюджету.

Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат.

При цьому, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Відтак, відсутність кошторисних призначень на видатки у вигляді виплати відповідної грошової винагороди не повинна ставити особу (в даному випадку позивача), який має право на отримання такої винагороди в залежність від цього.

Крім того, судова колегія наголошує, що норми ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» є нормами прямої дії тобто такими, які підлягають застосуванню без окремого порядку, а лише за наявністю та відповідністю особи заявленим вимогам.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у позивача наявне право на отримання грошової винагороди, передбаченої ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок i військову службу» за спірний період, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних ОСОБА_1 ..

Виходячи з наведеного, судова колегія дійшла висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув, належної оцінки не дав, а тому вважає за необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,317 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024р. скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) про визнання протиправною бездіяльністю, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової винагороди, передбаченої ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок i військову службу» за період з 24.02.2022р. по 31.12.2022р. включно в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1.01.2022р. щомісяця, протиправно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову винагороду, передбачену ч.12 ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок i військову службу» за період з 24.02.2022р. по 31.12.2022р. включно в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1.01.2022р. щомісяця.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової винагороди, передбаченої ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок i військову службу» за період з 1.01.2023р. по 30.01.2023р. включно в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1.01.2022р. щомісяця, протиправно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову винагороду, передбачену ч.12 ст.39-1 ЗУ «Про військовий обов`язок i військову службу» за період з 1.01.2023р. по 30.01.2023р. включно в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2022 року щомісяця.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: І.О. Турецька

О.А. Шевчук