Справа № 160/31500/24
Суддя: Сластьон Анна Олегівна
Дата ухвалення: 2025-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сластьон А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
Суть спору: 27 листопада 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної полції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (надалі відповідач, ДПОП «ОШБ НПУ «Лють»), в якій позивач просить суд:
-визнати протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » щодо незвільнення зі служби в «Об`єднаній штурмовій бригаді Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_1 за рапортом від 29.07.2024;
-зобов`язати Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», за його рапортом від 29.07.2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ним подано рапорт про звільнення за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», проте відповідач протиправно відмовив у його звільненні, залишивши рапорт на звільнення зі служби в поліції без реалізації. У зв`язку із чим позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
04 грудня 2024 року від відповідача надійшли також додаткові пояснення із запереченнями проти заявлених позивачем витрат на правову допомогу, просить суд відмовити задоволенні клопотання про компенсацію витрат на правову допомогу.
10 грудня 2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в яких позивач заперечує проти викладених у відзиві на позовну заяву обставин, наполягає на задоволенні позовних вимог.
10 грудня 2024 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідач наголошує, що належною процедурою дострокового звільнення є не тільки подання особою рапорту із визначеною датою звільнення, але й погодження такого рапорту уповноваженим органом.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
ОСОБА_1 проходить службу на посаді інспектора ВТСП штурмового батальйону №3 полку управління поліції особливого призначення №3 Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
29.07.2024 позивач подав рапорт на ім`я начальника Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про звільнення зі служби в Національній поліції України за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію», вхідний №9639 від 02.08.2024.
Листом від 23.08.2024 №6098-2024 ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» повідомило позивача, що його рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням зареєстровано. Відповідач вказав, що відносини щодо проходження служби не є трудовими, тому їх правове пріоритетне регулювання здійснюється нормами спеціального законодавства, а трудове законодавство застосовується у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Також, відповідач зазначив, що нормами Закону №580-VIII не врегульовано порядок звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, відтак, до зазначених правовідносин застосовуються норми пунктів 8, 63, 64, та 68 Положення №114 за наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню поліцейським службових обов`язків. Особи, які виявили бажання звільнитися зі служби за власним бажанням попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше ніж за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Разом з тим, лист містить застереження про те, що скорочення загального строку звільнення за власним бажанням допускається за наявності спільної домовленості між поліцейським та органом (установою) поліції. Акцентовано увагу, що домовленість про дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, за власним бажанням проводиться за наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413, дію якої згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2005 року №428 поширено на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та в силу пункту 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VІІІ і позиції Верховного Суду застосовано до проходження служби в поліції в пріоритетному порядку.
Листом від 28.10.2024 №8493-2024 відповідач повідомив позивача про те, що пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Зважаючи на викладене, рапорт позивача на звільнення зі служби в поліції залишено без реалізації.
Не погодившись з відмовою відповідача у звільненні зі служби в Національній поліції України, позивач звернувся до суду з цим позовом.
З наявних у матеріалах справи процесуальних документів та доказів вбачається, що відповідач відмовив у реалізації рапорту на звільнення зі служби з тих підстав, що позивач не навів поважності причин звільнення зі служби, як це визначено підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114, а також не зазначив у рапорті дати звільнення.
Натомість, позивач вказує на суперечність та невідповідність нормам Закону України «Про Національну поліцію» підпункту «ж» пункту 64 Положення №114. Також, позивач вказує, що незазначення у рапорті дати звільнення свідчить про бажання бути звільненим зі спливом тримісячного строку, визначеного пунктом 68 Положення №114.
З огляду на викладене, першочерговому з`ясуванню в спірних правовідносинах підлягає те, чи є суперечність між підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 та п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Зокрема, п. 7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» визначає, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 7) за власним бажанням.
При цьому, згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінет Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):
ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ (надалі - Закон №580-VІІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №580-VІІІ Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
За приписами статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Пріоритетність норм спеціального законодавства не заперечується сторонами справи, про що зазначено у заявах сторін по суті справи.
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.
Суд звертає увагу, що зазначена норма Закону не містить будь-яких застережень щодо необхідності доведення поліцейським факту існування поважних причин для звільнення, а також не містить відсилки до інших підзаконних нормативно-правових актів в цій частині.
У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність до цього Закону акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить йому.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінет Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 №114 (надалі Положення №114).
Положення №114 підлягає застосуванню відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):
ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Відтак, підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 закріплено додаткові умови для звільнення з військової служби за власним бажанням (наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків), які відсутні у пункті 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII.
Стверджуючи про наявність колізії (суперечностей) між пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII та підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114, суд звертається до історії прийняття зазначених нормативно-правових актів.
Так, Закон України «Про Національну поліцію» №580-VІІІ прийнято 02.07.2015, набрав чинності 07.11.2015 (окремі положення 07.08.2015).
При цьому, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінет Міністрів Української РСР №114, прийнято 29 липня 1991 року під час дії іншого правового регулювання.
Зокрема, станом на час прийняття Положення №114 діяли положення Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-XII, стаття 18 якого містила бланкетну норму та визначала, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються
Положенням про проходження служби особовим складом органів
внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Слід звернути увагу, що в Законі України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-XII, на відміну від Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ, не містилося переліку підстав для звільнення з військової служби, що пояснювало нагальну потребу в додатковому застосуванні Положення №114.
Натомість, стаття 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ вже містить вичерпний перелік підстав для звільнення зі служби в поліції.
Суд також звертає увагу, що стаття 77 Закону №580-VІІІ доповнена новими підставами для звільнення зі служби, які відсутні в п. 64 Положення №114, зокрема: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави; у разі надання особою завідомо неправдивої інформації під час прийняття на службу в поліції.
Натомість, Положення №114 містить підстави, які відсутні у Законі №580-VІІІ, зокрема: за угодою сторін, у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку, через обмежений стан здоров`я.
Також, у Положенні №114 та Законі №580-VІІІ різняться умови застосування деяких підстав для звільнення зі служби.
Зазначені обставини свідчать про те, що з дати набрання чинності Законом №580-VІІІ змінилося правове регулювання підстав та умов звільнення зі служби.
Попри те, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються не тільки Законом №580-VIII, але й іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції, до приведення законодавства України у відповідність до Закону №580-VIII акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить йому (п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII).
На переконання суду, Кабінетом Міністрів України не приведено Положення №114 у відповідність до Закону №580-VIII в частині формулювання підстав та умов для звільнення зі служби, в тому числі, за власним бажанням.
Суд звертає увагу на те, що стаття 77 Закону України «Про Національну поліцію» не ставить реалізацію права особи на звільнення за власним бажанням в залежність від наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, як і не встановляє будь-яких додаткових умов для можливості звільнення за власним бажанням.
Відтак, в ході розгляду справи встановлена суперечність між підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 та пунктом 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VIII.
Відповідно до ч. 3 ст. 66 Закону України «Про правотворчу діяльність» у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами різної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили.
Згідно з ч. 3 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
З цих підстав в спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Натомість, незастосовними є норми Положення №114, а так само постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №41, якою затверджено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі - постанова №413).
Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що правомірність застосування в спірних правовідносинах Положення №114 та постанови №413 підтверджена листом Національної поліції України від 31.05.2021 №6684/01/12-2021.
Так, лист не є нормативно-правовим актом та не звільняє суб`єкта владних повноважень від дотримання положень статті 19 Конституції України.
Щодо статусу поліції особливого призначення та виконуваних нею функцій як однієї із підстав, якою відповідач обґрунтовує відмову у реалізації рапорту позивача про звільнення.
Відповідно до п.6) ч. 3 ст. 13 Закону №580-VIII у складі поліції функціонує поліція особливого призначення, завдання та повноваження якої визначено п.34 ч.1 ст.23 та ч.1-4 ст. 24 Закону №580-VIII.
Судом не заперечується важливість покладених на поліцію особливого призначення завдань та функцій, особливо в умовах збройної агресії російської федерації проти України.
При цьому, положення Закону №580-VIII не містять особливостей чи виключень в питанні підстав для звільнення зі служби поліцейських, які проходять службу в поліції особливого призначення.
Щодо обмеження конституційних прав і свобод працівників поліції в умовах дії режиму воєнного стану.
Дійсно, відповідно до статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
В ході розгляду справи судом не встановлено обставин прийняття нормативно-правових актів, які б змінювали існуючі в Законі №580-VIII підстави та умови для звільнення поліцейських зі служби.
Також, прийнятий 15.03.2022 Закон України «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» №2123-IX не містить змін до статті 77 Закону №580-VIII, в тому числі щодо обмеження особи у праві на звільнення зі служби за власним бажанням під час дії воєнного стану.
Відтак, суд відхиляє доводи відповідача про обмеження права позивача на звільнення в умовах воєнного стану з підстав їх необґрунтованості.
Відповідач також не може обґрунтовувати обмеження прав і свобод в умовах воєнного стану Положенням №114, яке прийнято задовго до запровадження в Україні воєнного стану.
Щодо незазначення у рапорті дати звільнення, чим відповідач мотивує свою відмову у звільненні позивача зі служби.
Відповідно до пункт 68 Положення №114 особи, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Суд звертає увагу, що Положенням №114 не містить імперативної норми щодо необхідності зазначення у рапорті дати звільнення, за виключенням випадку, коли особа бажає звільнитися до закінчення тримісячного строку, що призведе до необхідності отримання згоди органу, уповноваженого приймати рішення про звільнення зі служби.
Отже, незазначення позивачем у рапорті дати звільнення свідчить про те, що позивач має правомірні очікування на звільнення по закінченню визначеного у п. 68 Положення №114 строку, що кореспондує обов`язку відповідача прийняти рішення про звільнення особи після спливу трьох місяців з дня подачі відповідного рапорту.
На переконання суду, незазначення у рапорті дати звільнення не може бути підставою для відмови у звільненні, навпаки зазначена обставина надає певні гарантії поліцейському щодо можливості відкликати рапорт до закінчення тримісячного строку.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №817/981/17.
З огляду на викладене вище, суд вважає, що відповідач відмовивши ОСОБА_1 у реалізації рапорту про звільнення, діяв необґрунтовано, без урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, упереджено та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.
Суд зауважує, що позивачем виконано приписи Положення №114 в частині дотримання процедури подачі рапорту, повідомлено про визначені пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII підстави звільнення, у зв`язку з чим відповідач мав би розглянути поданий рапорт та, прийняти рішення щодо звільнення позивача зі служби за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» після спливу трьох місяців з моменту подачі рапорту.
Натомість відповідач, не урахувавши всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення про звільнення позивача, порушив вимоги законодавства, що регулюють порядок звільнення зі служби в поліції, та не прийняв рішення про звільнення позивача.
За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » щодо неприйняття рішення про звільнення позивача на підставі поданого ним рапорту.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача у даному випаду є зобов`язання Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію».
Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст.2, 6, 7, 9, 12, 77, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » щодо незвільнення зі служби в «Об`єднаній штурмовій бригаді Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_1 за рапортом від 29.07.2024.
Зобов`язати Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», за рапортом від 29.07.2024.
Стягнути з Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя А.О. Сластьон