Справа № 340/1138/25
Суддя: Ю.П. ПАСІЧНИК
Дата ухвалення: 2025-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/1138/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пасічника Ю.П., розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач), через представника адвоката Авраменка М.В., звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), у якому просить визнати протиправним і скасувати наказ відповідача №383 від 04.07.2023 року "Про результати службового розслідування за фактом неповернення з лікування солдата ОСОБА_1 ".

Позов мотивовано тим, що спірним наказом, яким службове розслідування завершено, вирішено вважати солдата ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , за самовільне залишення місця несення служби вирішено оголосити дисциплінарне стягнення "Сувора догана", за самовільне залишення військової частини вирішено позбавити преміювання за травень місяць 2023 року, а також не виплачувати додаткову винагороду за травень місяць 2023 року, з 12.06.2023 вирішено припинити виплату грошового забезпечення за самовільне залишення військової частини, а копію матеріалів службового розслідування вирішено направити до ДБР за територіальністю для прийняття рішення про притягнення до кримінальної відповідальності.

Так, позивач просить суд встановити ту обставину, що на третій день після мобілізації здійснено допуск позивача до участі у бойових діях, але позивач не мав належної підготовки або бойового досвіду, що закон в подальшому імперативно заборонив, оскільки ця обставина складає предмет доказування у даному спорі, позаяк позивач на неї посилається, а саме як обставина, що пом`якшує відповідальність позивача, вказує на відсутність його вини.

Позивач просить суд встановити і ту обставину, що не було проведено медичний огляд позивача, який отримав поранення 10.12.2022 р., і тому після лікування позивач мав пройти медичний огляд з метою визначення ступеня придатності до його подальшої військової служби та з метою встановлення ВЛК причинного зв`язку поранення зі службою у ЗСУ, але не пройшов його, зокрема не був направлений на нього командиром, оскільки ця обставина складає предмет доказування у даному спорі, позаяк позивач на неї посилається, а саме як обставина, що пом`якшує відповідальність позивача, вказує на відсутність його вини.

Позивач також просить суд встановити обставину, що не було проведено медичний огляд позивача, який отримав поранення 20.03.2023 р., тобто в умовах вже після другого поранення та проведеного загалом неефективного лікування, при виписці за результатом лікування без змін, враховуючи незаперечні дані, що здатність до проходження військової служби за станом здоров`я не відновиться, і тому після лікування позивач мав пройти медичний огляд з метою визначення ступеня придатності до його подальшої військової служби і з метою встановлення ВЛК причинного зв`язку поранення зі службою у ЗСУ, але не пройшов його, зокрема не був направлений на нього командиром, оскільки ця обставина складає предмет доказування у даному спорі, позаяк позивач на неї посилається, а саме як обставина, що пом`якшує відповідальність позивача, вказує на відсутність його вини.

Позивач теж просить суд встановити і ту обставину, що позивача не було зараховано в розпорядження командира, що обумовлювалося перебуванням позивача на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманими пораненнями, що було необхідно з точки зору вирішення питання щодо дальшого службового використання позивача, в умовах, що склалися навколо об`єктивного стану здоров`я позивача, оскільки ця обставина складає предмет доказування у даному спорі, позаяк позивач на неї посилається, а саме як обставина, що пом`якшує відповідальність позивача, вказує на відсутність його вини.

Оскільки уповноважений суб`єкт (командир) не вирішував питання щодо дальшого службового використання позивача, позивач не міг їх виконувати, бо вони не визначені, а тому позивач правомірно вибув з військової частини на лікування на підставі наказу, правомірно лікувався та станом на день видання оскаржуваного наказу продовжував лікування, позивач з метою відновлення свого стану здоров`я, що необхідно для забезпечення в подальшому реального та ефективного відбування військової служби, правомірно звертався до лікарів, медичних закладів, а з огляду на особливості військової служби (на третій день після мобілізації допуск до бою без підготовки та досвіду, двічі поранення, відсутність медичного огляду ВЛК тощо), оскаржуваний наказ особливо пригнічує моральний стан позивача.

Тому, станом на дату оскаржуваного наказу, були відсутні об`єктивні ознаки ухилення позивача від військової служби.

Ухвалою судді від 26.02.2025 позовну заяву залишено без руху (а.с.165-166).

Ухвалою судді від 05.03.2025 відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.192).

Представник відповідача подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це тим, що згідно спірного наказу позивач вважається таким, що 12.06.2023 року самовільно залишив військову частину шляхом неповернення з лікування. На виконання приписів Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, позивачу з 12.06.2023 року припинено нарахування та виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди. Станом на березень 2025 року позивач до військової частини не повернувся, отже його статус залишається незмінним.

Щодо правомірності та законності в частині проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення позивачем військової частини, то відповідач вважає, що діяв виключно в межах повноважень, виконуючи обов`язок в частині ведення належного обліку військовослужбовців та своєчасного повідомлення про ймовірність скоєного кримінального правопорушення. Тому, у позивача відсутні процесуальні підстави для скасування наказу.

Щодо направлення позивача на проходження військово-лікарської комісії для встановлення ступеню придатності, відповідач зазначив, приписами чинного законодавства унормовано порядок направлення військовослужбовців на військово-лікарську комісію для визначення ступеня придатності. Однак дистанційне направлення на таку комісію неможливе, оскільки військовослужбовцю необхідно отримати перелік необхідних документів, в тому числі саме направлення на військово-лікарську комісію, яке видається командиром військової частини за попереднім оглядом та наданням та наданням рекомендації начальником медичного пункту цієї військової частини. У зв`язку із вказаним позивачеві необхідно було після завершення лікування прибути до місця дислокації військової частини, звернутися до медичного пункту для отримання направлення для проходження ВЛК. Однак, позивач, усвідомлюючи протиправність своїх дій, нехтуючи своїми обов`язками та в порушення приписів Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України не прибув до місця несення служби, чим порушив частину п`яту статті 407 Кримінального кодексу України та знівелював можливість направлення останнього на проходження військово-лікарської комісії для встановлення ступеню придатності.

Щодо інших тверджень відповідач зазначив, що позивач мав бути обізнаний про свій обов`язок повернутись до військової частини після закінчення лікування, а тому твердження останнього щодо повідомлення військовослужбовців ТЦК та СП (пункт 21.2 позовної заяви) та щодо обов`язку відповідача направляти письмову кореспонденцію (пункт 21.3 позовної заяви) не відповідають нормам чинного законодавства України. По-друге, подальше лікування позивача, тобто після 12.06.2023, здійснювалось без відому безпосереднього командира та без належних на то підстав, тобто без направлення, виданого командиром військової частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, судом. Тому, доводи позивача викладені у пунктах 23.1-24.12 не можна брати до уваги при розгляді цієї справи, оскільки позивач, у цей проміжок часу, діяв в розріз чинних нормативно-правових актів (а.с.198-201).

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій навів свої аргументи на спростування тверджень відзиву відповідача (а.с.215-218).

Дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд встановив наступне.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 08.12.2022 №342 позивача було зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення (а.с.210).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 20.03.2023 №79 позивача евакуювали у зв`язку із пораненням (а.с.204).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.04.2023 №102 позивач після лікування прибув та приступив до виконання службових обов`язків до складу сил та засобів оперативно-тактичного угруповання " ІНФОРМАЦІЯ_1 " 12.04.2023 (а.с.205).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 21.04.2023 №111 та консультативного висновку військової частини НОМЕР_4 №12420 від 21.04.2023 позивач вибув на лікування (а.с.210зв., 212).

12.06.2023 командир 2 механізованої роти на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 подав рапорт, у якому доповів, що позивач з 21.04.2023 був госпіталізований, до теперішнього часу на зв`язок не виходить, документів, що підтверджують його законну відсутність не надає (а.с.212зв.).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.06.2023 №163 позивача вважається таким, що в умовах воєнного стану самовільно залишив військову частину, після лікування не повернувся до місця дислокації військової частини. З 12.06.2023 року позивачу припинено виплату грошового та здійснення речового забезпечення (а.с.211).

Враховуючи рапорт командира 2 механізованої роти військової частини від 12.06.2023, керуючись приписами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №385 від 15.06.2023 призначено службове розслідування за фактом неповернення позивача з лікування (а.с.206).

За результатом проведеного службового розслідування було складено акт від 04.07.2023, згідно висновків якого відсутність на військовій службі солдата ОСОБА_2 містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України "Самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці" та порушення вимог ст.ст.11, 13, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до яких він самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, свідомо самоусунувся від виконання військового обов`язку (а.с.207-209).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) №383 від 04.07.2023 "Про результати службового розслідування за фактом неповернення з лікування солдата ОСОБА_2 " службове розслідування вважати завершеним, а позивача таким, що самовільно залишив військову службу з12.06.2023. За самовільне залишення місця несення служби було вирішено оголосити позивачу дисциплінарне стягнення "Сувора догана", після його повернення до місця несення служби, позбавити його преміювання за травень 2023 року, не виплачувати додаткову винагороду за травень 2023 року, з 12.06.2023 припинити виплату грошового забезпечення, а копію матеріалів службового розслідування направити до ДБР за територіальністю для прийняття рішення про притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.213).

Не погоджуючись з наказом №383 від 04.07.2023, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, врегульовано нормами Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232- XII), нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут ВС ЗСУ), а в разі необхідності, нормами Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Дисциплінарний Статут ЗСУ).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною четвертою статті 2 вказаного Закону передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статутом ВС ЗСУ визначено загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

У пункті 1 розділу ''Загальні положення'' Статуту ВС ЗСУ визначено, що Збройні Сили України - військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Відповідно до пункту 12 розділу ''Загальні обов`язки військовослужбовців'' Статуту ВС ЗСУ про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Дисциплінарний Статут ЗСУ визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Стаття 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачає, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно до статті 3 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна досягається шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; формування правової культури військовослужбовців; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих; підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку; своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення; чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.

Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до частини шостої статті 5 Дисциплінарного Статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

На військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення (стаття 83 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Згідно до статей 84, 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Відповідно до статті 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Статтею 98 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку.

Механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (далі Порядок №608).

Пунктом 2 розділу І Порядку №608 надано визначення службовому розслідуванню - це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Службове розслідування, згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку №608, може призначатися у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Пунктами 1, 3 розділу ІІІ Порядку №608 передбачено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

Пунктами 1, 3 розділу ІV Порядку №608 передбачено, що особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 та 4 розділу V Порядку №608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.

В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.

Пунктом 1 розділу VІ Порядку №608 передбачено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Отже, аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що обов`язковою умовою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є доведення його вини у вчиненні правопорушення в ході проведення службового розслідування. У свою чергу, акт (висновок) службового розслідування повинен містити повне та об`єктивне дослідження обставин скоєння правопорушення, тобто повинні бути встановлені обставини, за яких військовослужбовець скоїв відповідне правопорушення або ж обставини, що стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення правопорушення, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим, причини та умови, що призвели до вчинення такого правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, виданню оскаржуваного наказу передувало службове розслідування, яким було встановлено факт самовільного залишення позивачем з 12.06.2023 військової частини.

Судом враховано, що позивач у період з 28.03.2023 по 07.04.2023 перебував у міському неврологічному центрі КНП "МКЛ №4" ДМР, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №10593 (а.с.63).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.04.2023 №102 позивач після лікування прибув та приступив до виконання службових обов`язків до складу сил та засобів оперативно-тактичного угруповання " ІНФОРМАЦІЯ_1 " 12.04.2023 (а.с.205).

Згідно консультативного висновку військової частини НОМЕР_4 від 21.04.2023 №12420 рекомендована евакуація позивача у АДРЕСА_3 (а.с.72, 212).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 21.04.2023 №111 та консультативного висновку військової частини НОМЕР_4 №12420 від 21.04.2023 позивач вибув на лікування (а.с.210зв.).

У період з 22.04.2023 по 28.04.2023 позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП "Павлоградська лікарня інтенсивного лікування" Павлоградської міської ради, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №3553 (а.с.74).

У період з 29.04.2023 по 05.05.2023 позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП "Міська клінічна лікарня №4" Дніпровської міської ради, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №14168 (а.с.77).

Письмових доказів подальшого стаціонарного лікування (в т.ч. у період з 06.05.2023 по 12.06.2023) матеріали справи не містять, а тому позивач повинен був повернутися до військової частини після закінчення лікування.

Однак, 12.06.2023 командир 2 механізованої роти на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 подав рапорт, у якому доповів про те, що позивач до теперішнього часу на зв`язок не виходить, документів, що підтверджують його законну відсутність не надає (а.с.212зв.).

Відтак, суд погоджується з відповідачем, що позивач з 12.06.2023 вважається таким, що самовільно залишив військову частину.

Наведені представником позивача у позові обставини, а також долучені до матеріалів справи медичні документи (направлення, обстеження, консультативні висновки тощо) не спростовують той факт, що позивач станом на 12.06.2023 року до військової частини не повернувся, документів на підтвердження його законної відсутності до військової частини не надав, подальше його лікування (після 06.05.2023), здійснювалось без відома безпосереднього командира та без будь-якого рішення командування військової частини.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 75 КАС України).

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

Отже, на підставі аналізу встановлених обставин та правовідносин, що їм відповідають, зважаючи на встановлення в ході службового розслідування факту самовільного залишення позивачем військової частини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених вимог не спростовують. При цьому згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 (заява №4909/04), відповідно до пункту 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі"Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Керуючись статтями 9, 90, 139, 143, 242-246, 250, 251, 255, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду Ю.П. ПАСІЧНИК