Справа № 420/32695/24
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2025-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Аракелян М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2024 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надіслана засобами поштового зв`язку 16.10.2024 року) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у якій позивач просить суд:

визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, щодо відмови у призначенні пенсії за віком позивача та не зарахування до страхового стажу, згідно записами в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 періодів: проходження військової строкової служби з 24.06.1983 р. по 28.03.1985р., роботи в колгоспі з 28.05.1985 р. по 22.04.1996 р. протиправною;

скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № ПС 60 від 27.09.2024р. про відмову у призначенні пенсії за віком;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивача, згідно записами в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 періодів: проходження військової строкової служби з 24.06.1983 р. по 28.03.1985 р., роботи в колгоспі з 23.05.1985 р. по 22.04.1996 р. та призначити пенсію за віком з моменту виникнення права, тобто з 12.08.2024 р.;

стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у справі;

справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 28.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (ст. 262 КАС України); витребувано у відповідачів належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача, що стосуються предмету та підстав позову.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся з заявою від 20.09.2024 року до Відділу обслуговування громадян № 17 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з приводу призначення пенсії за віком. Однак, отримав Рішення № ПС 60 від 27.09.2024 року про відмову у призначенні пенсії Пенсійного фонду України в Харківській області. Відмова обґрунтована тим, що необхідний страховий стаж, згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 31 рік. Відповідно до п.2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2027 року по 3 грудня 2027 року від 24 до 34 років. Відповідно до п. 3 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: починаючи з І січня 2028 року від15 до 25 років. Страховий стаж особи становить 21 рік 04 місяці 16 днів. Отже, до загального страхового стажу не зараховано, згідно із записами трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 : період роботи в колгоспі з 28.05.1985 по 22.04.1996, оскільки записи про зазначений період в несені з порушенням інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України № 58 від 27.07.1993 (iз змінами) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України № 110 від 17.08.1993, а також не зараховано період проходження військової строкової служби з24.06.1983по28.03.1985, оскільки відсутня дата видачі військового квитка. Враховуючи зазначене, вирішено: відмовити в призначенні пенсії за віком. Позивач вважає такі дії Відповідача протиправними, оскільки така відмова є необґрунтованою, прийнятою без урахування та оцінки усіх обставин, що мають значення під час прийняття рішення. Позивач зазначає, що період проходження військової строкової служби з 24.06.1983 по 28,03.1985 та періоди роботи в колгоспі ім. Гірського з 28.05.1985 по 22.04.1996 підтверджені та зафіксовані в трудовій книжці НОМЕР_1 . Записи у трудовій книжці виконані чітко, зрозуміло та в повному обсязі, містять інформацію про періоди перебування в колгоспі, реквізити відповідних протоколів, на підставі яких вони внесені, тому надання додаткових доказів не є обов`язковою умовою.

12.11.2024 року ГУПФ України в Одеській області подало відзив на позов, у якому просило відмовити у задоволені позову та зазначило, що не погоджується з позовними вимогами та просить суд відмовити в їх задоволенні. Позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV. Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено підрозділ органу, що призначає пенсію Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яке було уповноважене розглянути подану Позивачем заяву. На підставі заяви та наданих документів Головним управління винесено Рішення №ПС 60 від 27.09.2024 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком позивачу, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 31 років. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до загального страхового стажу не зараховано, згідно записами в трудовій книжці: період роботи в колгоспі з 28.05.1985 по 22.04.1996, оскільки записи про зазначений період внесені з порушенням інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України № 58 від 27.07.1993 року від (із змінами) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України № 110 від 17.08.1993 та відсутня довідка про встановлення мінімум трудової участі та фактично відпрацьованих трудоднів; - період проходження військової строкової служби з 24.06.1983 по 28.03.1985, оскільки відсутня дата видачі військового квитка. Натомість, чинним законодавством України передбачено можливість підтвердження трудового стажу у разі відсутності відповідних записів або неправильних чи неточних записів у трудовій книжці, проте, жодних допустимих доказів, передбачених п. 3 Порядку № 637 позивачем не було надано.

15.11.2024 року ГУПФ України в Одеській області на виконання ухвали про відкриття провадження у справі надано копії електронної пенсійної справи позивача.

Документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження» від 28.10.2024 була надіслана ГУПФ України у Харківській області в його електронний кабінет. Документ доставлено до електронного кабінету: 29.10.24 о 04:19.

ГУПФ України у Харківській області своїм правом на подання відзиву не скористалося, тому згідно ч.6 ст.162 КАС України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 20.09.2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Для призначення пенсії до заяви від 20.09.2024 року позивач надав: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру НОМЕР_2 ; паспорт громадянина України № НОМЕР_3 ; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання № НОМЕР_4 ; трудову книжку або документ про стаж №№ НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ; військовий квиток.

Цю заяву за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Харківській області.

За наслідками розгляду заяви позивача та доданих до неї документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Харківській області прийняте рішення № ПС 60 від 27.09.2024 року про відмову в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого п. 1 статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У рішенні зазначено наступне: відмова в призначенні дострокової пенсії ОСОБА_1 . Податковий номер НОМЕР_2 . Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вік заявника 58 років 02 місяці 21 днів. Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 20.09.2024. Пенсійний вік 60 років. Вік заявника 60 років. Необхідний страховий стаж відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 31 рік. Відповідно до п.2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2027 року по 3 грудня 2027 року від 24 до 34 років. Відповідно до п. 3 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: починаючи з І січня 2028 року від15 до 25 років. Страховий стаж особи становить 21 рік 04 місяці 16 днів. До загального страхового стажу не зараховано, згідно записами в трудовій книжці: період роботи в колгоспі з 28.05.1985 по 22.04.1996, оскільки записи про зазначений період внесені з порушенням інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України № 58 від 27.07.1993 року від (із змінами) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України № 110 від 17.08.1993 та відсутня довідка про встановлення мінімум трудової участі та фактично відпрацьованих трудоднів; - період проходження військової строкової служби з 24.06.1983 по 28.03.1985, оскільки відсутня дата видачі військового квитка. Враховуючи зазначене, вирішено відмовити в призначені пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого п. 1 статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Право на отримання пенсійної виплати 12.08.2029 або з дати набуття необхідного страхового стажу.

Не погодившись з рішенням про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до преамбули Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-ІV), цей Закон визначає принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Абзацом 4 частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, серед іншого: пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з частинами першою, другою статті 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів (частина п`ята статті 45 Закону № 1058-IV).

Статтею 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Згідно паспорта громадянина України ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже, 60-ти років позивач досяг ІНФОРМАЦІЯ_2 , для призначення пенсії за віком повинен мати 31 рік страхового стажу.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 24 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Закону № 1058-IV.

Таким законом є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).

Так, згідно зі статтею 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

На виконання зазначеної норми Закону, Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній" (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Також згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. А необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Подібний висновок відображений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 588/647/17.

Як встановлено судом згідно копії трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 від 28.05.1985, в межах спірних періодів наявні такі записи:

- з 24.06.1983 по 28.03.1985 служба в рядах СА на основі військового білету НОМЕР_7 ;

- з 28.05.1985 21.01.1991 прийнятий в члени колгоспу в якості електромонтера;

- з 21.01.1991 17.02.1992 переведений електромонтером 5 розряду;

- з 17.02.1992 08.12.1995 переведений електриком бр. № 2;

- з 08.12.1995 22.04.1996 звільнений з членів колгоспу за власним бажанням.

Суд звертає увагу, що записи в трудовій книжці не містять перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали їх суть чи перекручували їх зміст, та виконані акуратно, чорнилом, завірені підписом уповноваженої особи та печатками підприємства.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи в колгоспі з 28.05.1985 року по 22.04.1996 року у зв`язку з відсутністю довідки про кількість вироблених трудоднів, суд зазначає наступне.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також необхідно вказати на встановлений зразок трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отже трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімуму трудової участі).

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно із записами, внесеними до трудової книжки колгоспника наявна інформація про трудову участь позивача у громадському господарстві у спірний період, зокрема:

- за 1986 рік: 304 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1987 рік: 318 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1988 рік: 315 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1987 рік: 318 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1989 рік: 324 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1990 рік: 256 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1991 рік: 299 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1992рік: 296 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1993 рік: 330 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1994 рік: 332 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

- за 1995 рік: 262 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 280;

Судом встановлено, що пенсійним органом не зараховано до страхового стажу позивача період його трудової діяльності в колгоспі з 28.05.1985 року по 22.04.1996 року, оскільки відсутня довідка про відпрацьовані трудодні в колгоспі.

Суд зауважує, що за період 28.05.1985 року по 31.12.1985 року та за 1996 рік дійсно відсутні відомості про відпрацьовані трудодні, а за 1995 рік кількість відпрацьованих трудоднів менша встановленого мінімуму.

Разом з тим, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження кількості відпрацьованих позивачем трудоднів в колгоспі.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року по справі №686/3264/16-а зазначено необхідність застосування саме записів у трудовій книжці, а надання довідок вимагається у разі відсутності в ній відповідних записів.

Так, першочергово мають враховуватися записи, що містяться в трудовій книжці. За відсутності ж необхідних записів у трудовій книжці певні відомості можуть підтверджуватися, в тому числі, відповідними довідками.

Однак, позивачем також не надано довідку про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі та в матеріалах справи відсутні докази щодо подання такої довідки позивачем до пенсійного органу.

Суд зазначає, що відсутність відомостей про виконання позивачем річного мінімуму трудової участі у колгоспі не може вважатися формальною неточністю, оскільки відсутність даних про установлений в колгоспі мінімум участі в громадському господарстві, виконання позивачем річного мінімуму трудової участі у колгоспі у спірний період є підставою для незарахування такого періоду до страхового стажу позивача.

У постанові від 24.10.2019 у справі № 302/182/17 Верховний Суд підтримав позицію судів першої та апеляційної інстанцій про можливість зарахування роботи в колгоспі до страхового стажу позивача, оскільки суди установили, що наданими позивачем довідками підтверджується його робота і виплата йому заробітної плати в колгоспі у спірний період.

У справі, що розглядається, відповідні документи позивачем не подані. Інших уточнюючих документів позивачем до пенсійного органу та до суду не подано.

Однак, записи за спірний період зроблено у хронологічній послідовності, відсутні ознаки підчисток та підробок, у відповідній графі наведені підстави для внесення відповідних записів.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в цій частині спірних періодів) містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому посилання відповідача на відсутність довідки про кількість вироблених трудоднів за вказаний період не могло бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Щодо внесення записів з порушенням інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України № 58 від 27.07.1993 року від (із змінами) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України № 110 від 17.08.1993 суд зазначає таке.

Так, на момент заповнення та внесення перших записів у трудову книжку позивача була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162), а з 29.07.1993 була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Разом із цим, відповідачем не зазначено конкретні порушення, які були ним виявлені.

Поряд із тим, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.

Тобто, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

Разом із тим, суд додатково зазначає, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальні недоліки, які містить трудова книжка, позаяк такі недоліки не сталися з вини позивача.

Крім того, Верховний Суд у іншій постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Отже суд відхиляє доводи відповідача щодо порушень при внесенні записів в трудову книжку.

Щодо відмови у зарахуванні періоду проходження військової служби відповідно до записів трудової книжки, оскільки відсутня дата видачі військового квитка, суд зазначає наступне.

Згідно трудової книжки позивача, в період з 24.06.1983 по 28.03.1985 рік він проходив військову службу. Вказаний запис внесено на підставі запису військового квитка № НОМЕР_8 .

Згідно із підпунктом «а» пункту 2.17 Інструкції №162 до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів запис про час служби у складі Збройних Сил СРСР, в органах Комітету державної безпеки СРСР та Міністерства внутрішніх справ СРСР, у всіх видах охорони, де на тих, хто проходить службу, не поширюється законодавство про працю та державне соціальне страхування, із зазначенням дати призову (зарахування) та дати звільнення зі служби.

В свою чергу незазначення дати видачі військового квитка не може бути правомірною підставою для відмови у реалізації права особи на пенсійне забезпечення.

Суд вважає, що вказаний недолік - відсутня дата видачі військового квитка не є обставиною, яка ставить під сумнів факт проходження позивачем військової служби у відповідний період.

У зв`язку з цим, суд вважає, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача період проходження ним військової служби з 24.06.1983 року по 28.03.1985 року.

Згідно частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

За приписами статті 45 Закону №1058 територіальний орган Пенсійного фонду приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області винесено рішення № ПС 60 від 27.09.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, то це рішення відповідача, як акт індивідуальної дії, яким порушено права позивача, слід визнати протиправним та скасувати із зобов`язанням Головного управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 20.09.2024 року про призначення пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу періодів проходження військової служби з 24.06.1983 року по 28.03.1985 року, та періодів роботи в колгоспі з 1985 року по 1996 рік.

Обираючи такий спосіб захисту порушених прав позивача, суд керується тим, що статтею 58 Закону № 1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії. При цьому позивач подавав заяву та документи про призначення пенсії саме до ГУПФ України в Одеській області.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Решта доводів та заперечень учасників справи на висновки суду по справи не впливають. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На підставі викладеного, позов підлягає частковому задоволенню із відмовою у решті позовних вимог як передчасних. Також суд звертає увагу, що оскарження бездіяльності ГУПФ України в Харківській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком не є належним способом захисту, оскільки повністю поглинається вимогою про скасування рішення цього органу ПФУ.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивачем сплачено судовий збір за подання даного позову у сумі 1211,20 грн., ці витрати суд покладає на ГУПФ України в Харківській області згідно ч.1 ст.139 КАС України, оскільки спір в суді виник внаслідок неправильних дій саме цього відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №ПС 60 від 27.09.2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.09.2024 року про призначення пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу періодів проходження військової строкової служби з 24.06.1983 року по 28.03.1985 року, роботи в колгоспі з 23.05.1985 року по 22.04.1996 року, та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 1211(одна тисяча двісті одинадцять)грн. 20коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, буд.83, м. Одеса, 65012).

Відповідач: Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (; адреса: пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 поверх, м. Харків, 61000)

Суддя М.М. Аракелян