Справа № 240/12207/24
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року м. Житомир справа № 240/12207/24

категорія 106000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову під час мобілізації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про зарахування ОСОБА_1 №57 від 26.02.2024;

- припинити проходження ОСОБА_1 військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період у Військовій частині НОМЕР_1 з моменту набрання рішенням законної сили;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач 1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо призову ОСОБА_1 під час мобілізації, оскільки він не може проходити військову службу через наявність релігійних переконань. Однак за результатами звернення до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач 1) та Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 2) щодо його неможливості проходити служби через наявність релігійних переконань отримав відмови, які мотивовані відсутністю законодавчо обґрунтованих підстав для задоволення поданих заяв.

Ухвалою суду від 01.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та за наявними у справі матеріалами.

14.08.2024 від представника відповідач 2 надійшов до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснює, що позивач був призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_3 та з моменту призову ним розпочата військова служба. Зауважує, що підстави для припинення проходження ОСОБА_1 військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період у Військовій частині НОМЕР_1 на даний момент відсутні.

19.08.2025 від представника відповідача 1 надійшов до суду відзив на позов, в якому вказує на безпідставність позовних вимог. Звертає увагу суду, що оскільки на момент мобілізації позивач був військовозобов`язаним, за висновком ВЛК придатним до військової служби, не мав підстав для відстрочки, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та був призваний для проходження військової служби під час мобілізації, а не строкової військової служби. Зауважує, що чинним законодавством України не передбачено заміну військової служби під час мобілізації на альтернативну (невійськову) службу, а тому протиправність в діях посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутня.

Положенням ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, судом встановлено наступне.

Як свідчить зміст позовної заяви ОСОБА_1 12.07.2013 прийняв водне хрещення і став членом церкви "Християн Віри Євангельської" с.Коростки.

Відповідно до розпорядження голови Житомирської обласної адміністрації №458 від 24.11.2017 ОСОБА_1 направлено на альтернативну (невійськову) службу у Товариство з обмеженою відповідальності "ЛюбарАвто" (далі - ТОВ "ЛюбарАвто") електромеханіком. Строк служби - з 27.11.2017 по 27.02.2020.

28.11.2017 позивач уклав строковий трудовий договір на період проходження альтернативної (невійськової) служби з ТОВ "ЛюбарАвто".

Відповідно до розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації №143 від 19.02.2020 позивача з 03.03.2020 звільнено з альтернативної (невійськової) служби у зв`язку із закінченням термінів її проходження.

16.05.2022 позивач посвячений з рукопокладенням на служіння диякона Церкви ХВЕ с.Коростки, що підтверджується свідоцтвом №00047 Українського центру обласного об`єднаної церкви християн віри євангельської, копія якого міститься в матеріалах справи.

30.01.2024 на вимогу представників ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_1 для оновлення даних, де було проведено медичний його огляд ВЛК.

При цьому, 30.01.2024 позивач подав до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву про неможливість мобілізації через релігійні переконання, до якої додано довідку від церкви та звернення від Церкви ОСОБА_2 "Святої Трійці" смт.Любар з проханням звільнити його від проходження мобілізації. Вказав, про неможливість тримати зброю в руках та приймати присягу, що унеможливлює виконання військового обов`язку через релігійні переконання.

26.02.2024 позивача доставлено до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) та зараховано до особового складу цієї частини.

Як пояснив ОСОБА_1 26.02.2024 подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт про неможливість проходження ним військової служби через наявність релігійних переконань, однак відповідь на такий не отримав.

07.03.2024 позивачем подав рапорт про звільнення з військової частини через наявність у нього релігійних переконань та неможливість у зв`язку із цим проходити військову службу (вхідний №1808 від 07.03.2024).

11.03.2024 на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 подав заяву про те, що є священнослужителем релігійної організації ОСОБА_2 , яка згідно постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 належить до Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю та складання присяги.

Крім того, дружина позивача ОСОБА_3 надіслала ряд звернень, зокрема до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Житомирської районної військової адміністрації Житомирської області, ІНФОРМАЦІЯ_5 та до Військової частини НОМЕР_1 щодо неможливості проходження військової служби її чоловіком ОСОБА_1 через наявність у нього релігійних переконань на якій отримала наступні відповіді.

Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом за вих. № 15518.4/Г-8679.3/24/42.2.2 від 14.03.2024 повідомив ОСОБА_4 , що станом на час звернення до Уповноваженого з прав людини ОСОБА_1 за своїм правовим статусом є військовослужбовцем, вичерпний перелік підстав звільнення таких закріплений у статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Тобто підстави для видання наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби у командування Військової частини НОМЕР_1 на сьогодні відсутні. Чинна редакція Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" не передбачає можливостей і порядку направлення на альтернативну службу громадян у випадку проведення мобілізації або призову на строкову військову службу в особливий період, з питання щодо можливих шляхів вирішення питання повідомлено, що питання скасування наказу в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації на особливий період та його звільнення з військової служби може бути вирішено виключно шляхом звернення до адміністративного суду та про відсутність в Уповноваженого Верховної ради України з прав людини під час здійснення парламентського контролю прав перебирати на себе функції інших державних органів, у тому числі і органів судової влади, а також впливати на суд з метою прийняття будь-якого рішення.

Листом за вих. №Г-357/14 від 26.03.2024 Житомирська районна військова адміністрація Житомирської області повідомила ОСОБА_4 про те, що порядок направлення на альтернативну (невійськову) службу під час дії воєнного стану не врегульовано законодавством України. Чинна редакція Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" нині не передбачає можливостей і порядку направлення на альтернативну службу громадян у випадку проведення мобілізації або призову на строкову військову службу в особливий період. Тим не менше, це не позбавляє віруючих громадян України цього конституційного права. Тому, віруючі і священнослужителі, у разі мобілізації (отримання повістки), можуть звернутись з письмовою заявою до військомату з проханням надати їм можливість виконувати військовий обов`язок у формі альтернативної (невійськової) служби.

ІНФОРМАЦІЯ_6 листом за вих. №3_224_478 від 05.04.2024 повідомив ОСОБА_4 , що ОСОБА_1 уже проходив альтернативну службу, не є особою призовного віку, дія Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" на нього не поширюється. Натомість він набув статусу військовозобов`язаного. На ОСОБА_1 як особу, який є членом релігійної організації та за своїми релігійними переконаннями не може застосовувати зброю, відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації не поширюється. Додатково роз`яснив, що з питань звільнення зі служби громадянина ОСОБА_1 необхідно звернутись до Військової частини НОМЕР_1 .

Командуванням Військової частини НОМЕР_1 також розглянуло звернення ОСОБА_5 і листом за вих. №1205 від 25.04.2024 повідомило, що для проходження альтернативної служби відповідно до Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" передбачений алгоритм, який позивачем не був дотриманий. Крім того, зауважено, що норма Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" діяла в мирний час, але строкової служби під час воєнного стану не має, тому заміни військової служби альтеративною під час війни не передбачено. При цьому стаття 35 Конституції України юридично продовжує діяти, але законодавство не вирішує порядок проходження невійськової служби під час воєнного стану. Стаття 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" дане питання вирішує, отже особу можливо призвати на службу на небойову посаду - кухар, водій, інженер тощо. І якщо догми релігії, яку оповідує ОСОБА_1 , забороняються тримати зброю, то заборона проходити службу і носити форменний одяг не забороняє, "пацифізм" чи інші антинасильницькі ідеології - не є релігійними переконаннями, які б звільняли від військового обов`язку. Крім того, всі документи, які підтверджують належність до Церкви, датовані 2022 роком (що не є правдивою інформацією) та може свідчити про намагання навмисно ухилитися від проходження служби.

08.05.2024 адвокат Васильченко В.О. направив до ІНФОРМАЦІЯ_4 засобами поштового зв`язку адвокатський запит за вих. №03-05/24/1 щодо надання усієї наявної інформації та відомостей (персональних та службових даних) відносно ОСОБА_1 (як призовника, військовозобов`язаного, резервіста) наявні у облікових документах та/або внесених до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також копії документів чи документації, що були наявні, складались, отримувались чи пересилались в зв`язку із веденням військового обліку щодо зазначеної особи та/або його призовом.

У відповідь на адвокатський запит 4 відділ ІНФОРМАЦІЯ_4 надіслав лист №4/2519-1 від 25.05.2024, в якому надав посилання на ряд нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини.

Крім того, 08.05.2024 адвокат Васильченко В.О. надіслав до Військової частини НОМЕР_1 запит за вих. №03-05/24/2 щодо надання копії наказу, на підставі якого ОСОБА_1 зараховано до особового складу Військової частини НОМЕР_1 та копії особової його справи, у відповідь на який Військова частина надала затребувана інформацію (лист за вих.№1655 від 16.05.2024, який міститься в матеріалах справи).

Представник позивача вважає вчинені посадовими особами відповідачів фактичні дії спрямовані на мобілізацію позивача здійсненими всупереч підстав, меж повноважень та способу, визначених Конституцією України; із використанням повноваження всупереч меті, з якою ці повноваження надано; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення; передчасно, упереджено, недобросовісно та нерозсудливо, а також непропорційно (без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення та без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення), а відтак, дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 та направлення його для проходження військової служби за призовом під час проведення загальної мобілізації до Військової частини НОМЕР_1 є неправомірними (протиправними).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб та Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 Про загальну мобілізацію постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент розгляду вказаної адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військову службу і військовий обов`язок" (далі - Закон №2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1-3 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає проходження військової служби: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

В силу приписів ч. 10 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:

уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки;

прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;

проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно;

проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;

виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Поряд з цим, як це передбачено частиною четвертою статті 1 Закону №2232-ХІІ, громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Так, організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначаються Законом України №1975-XII від 12.12.1991 "Про альтернативну (невійськову) службу" (далі - Закон №1975-ХІІ).

Статтею 1 цього Закону установлено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

За статтею 2 Закону №1975-ХІІ право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною 1 ст. 4 Закону №1975-ХІІ передбачено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Відповідно до статті 5 Закону №1975-ХІІ альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.

Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок направлення на альтернативну службу регламентується Розділом II Закону №1975-XII.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 9 значеного Закону для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у статті 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву.

Статтями, 10, 11, 12 Закону №1975-XII визначено, що відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації зобов`язаний прийняти заяву про направлення на альтернативну службу або про звільнення від призову на військові збори та у письмовій формі повідомити громадянина про дату його явки на засідання відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації

Заява про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина, а заява про звільнення від призову на військові збори протягом чотирнадцяти календарних днів.

Підставою для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори є:

несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори;

відсутність підтверджень щодо істинності релігійних переконань;

неявка громадянина без поважних причин за викликом до місцевої державної адміністрації для розгляду його заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори.

Відмова у направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори з інших підстав, ніж передбачені у частині третій цієї статті, забороняється.

Про відмову у направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації сповіщає громадянина у письмовій формі.

Рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори приймається місцевою державною адміністрацією у разі встановлення істинності релігійних переконань і видається заявникові.

Направлення для проходження альтернативної служби видається громадянину після проходження призовної комісії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 №2066 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (далі - Положення №2066).

Відповідно до пунктів 2, 3 Положення №2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.

Пунктами 5, 6 Положення №2066 визначено, що для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадянин після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду призову на строкову військову службу особисто подає письмову заяву до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації за місцем проживання. Початок проведення призову громадян на строкову військову службу встановлюється на підставі Указу Президента України.

Заява про направлення на альтернативну службу подається у довільній формі із зазначенням мотивів неможливості проходження строкової військової служби та підтвердженням істинності релігійних переконань громадянина. До заяви додаються документи, що підтверджують істинність його релігійних переконань, копія документа про освіту та довідка з місця роботи або навчання.

Заява про направлення на альтернативну службу приймається за наявності паспорта. Відсутність паспорта є підставою для відмови у прийнятті заяви.

За правилами, встановленими пунктами 8, 9 Положення №2066, відповідний структурний підрозділ місцевої держадміністрації протягом календарного місяця вивчає заяву громадянина про направлення на альтернативну службу і у разі потреби в межах наданих повноважень перевіряє повідомлені заявником дані.

Про дату явки громадянина до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації, на якому розглядатиметься питання про направлення його на альтернативну службу, відповідний структурний підрозділ місцевої держадміністрації повідомляє письмово та пропонує громадянинові подати до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації у разі потреби додаткове підтвердження істинності релігійних переконань в документальній або іншій формі (зокрема запросити представників релігійної організації тощо).

Згідно з пунктами, 13, 14, 15 Положення №2066 заява громадянина про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої держадміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина. У разі потреби до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації запрошуються представники релігійних організацій, громадськості та вживаються в межах законодавства інші заходи для встановлення належності громадянина до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю, та істинності його релігійних переконань.

Підставою для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори є:

несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори;

відсутність підтвердження істинності релігійних переконань;

неявка громадянина без поважних причин до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації.

Інші причини не можуть бути підставою для відмови в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори.

Рішення місцевої держадміністрації про направлення громадянина на альтернативну службу або про відмову в направленні на альтернативну службу протягом п`яти календарних днів видається заявникові та надсилається у територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якому громадянин перебуває на військовому обліку.

Юридичний аналіз наведених вище правових норм дає змогу зробити наступні висновки:

- Конституція України, як Основний Закон держави, не допускає можливість звільнення громадян України від своїх обов`язків перед державою, у тому числі обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цінності, з мотивів релігійних переконань, але разом з тим гарантує право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною службою у тому разі, якщо виконання такого обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина; водночас таке право не може бути обмежене в умовах воєнного стану, що прямо передбачено статтею 64 Конституції України, крім випадків, якщо таке обмеження встановлене законом і є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах охорони громадського (публічного) порядку (безпеки), здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей;

- порядок реалізації конституційного права на заміну військової служби альтернативною (невійськовою) визначається Законом №2232-XII та Положенням №2066, згідно з якими на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням та документально або іншим чином підтвердили істинність переконань;

- рішення про заміну строкової військової служби альтернативною службою приймаються місцевими райдержадміністраціями, функції яких в умовах воєнного стану виконують військові адміністрації, в тому числу районні військові адміністрації;

- за результатами розгляду заяви особи, яка перебуває на військовому обліку та підлягає призову на строкову військову службу, відповідна місцева державна адміністрація приймає одне з двох рішень: про направлення громадянина на альтернативну службу або про відмову у направленні з підстав, перелік яких є вичерпним;

- чинним законодавством України не передбачено можливість заміни альтернативною службою такого різновиду військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, так само як і не надано повноважень військовим адміністраціям на вирішення таких питань.

Як свідчать матеріали справи позивач відповідно до розпорядження голови Житомирської обласної адміністрації №458 від 24.11.2017 проходив альтернативну (невійськову) службу у Товаристві з обмеженою відповідальності "ЛюбарАвто" (далі - ТОВ "ЛюбарАвто") електромеханіком у період з 27.11.2017 та по 27.02.2020 на підставі розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації №143 від 19.02.2020 з 03.03.2020 звільнений з альтернативної (невійськової) служби, у зв`язку із закінченням термінів її проходження.

У даній справі спірні правовідносини виникли з приводу мобілізації в особливий період.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач, його представник та його дружини неодноразово зверталися до уповноважених органів з приводу його звільнення від проходження військової служби за мобілізацією в умовах воєнного стану посилаючись на те, що проходження дійсної військової служби суперечить його релігійним переконанням, однак на подані звернення отримали відповідь про відсутність законодавчо встановленої можливості у особливий період замінити військову службу альтернативною службою.

У той час, Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Зокрема, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (ст. 1 Закону №3543-ХІІ).

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону №3543-ХІІ з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Надаючи правовий аналіз вказаним нормативним актам вбачається, що надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, законом не передбачено; порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян Законом №1975-XII не визначено.

Порядок проходження невійськової служби не прописаний також і у Законах №№2232-XII, 1975-XII, 3543-ХІІ.

Тобто, в даній ситуації стоїть питання щодо необхідності законодавчого врегулювання спірної ситуації, зокрема, щодо внесення змін Законі, які регулюють спірні правовідносини.

Такої позиції дотримано Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25.09.2023 у справі №990/64/23.

Як свідчать матеріали справи, позивач посилається на той факт, що посвячений з рукопокладенням на служіння диякона Церкви ХВЕ с.Коростки та зауважує, що таке віросповідання та належність до даної релігійної організації не допускає користування зброєю у жодному вигляді та суперечить його релігійним переконанням, а тому він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має право на заміну військової служби альтернативною.

Однак, слід звернути увагу на те, що Законом №3543-ХІІ альтернативна (невійськова) служба під час мобілізації/військового стану не визначена.

Статтею 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, усупереч доводів позовної заяви, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

При цьому, положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakisv. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatliv. Turkiye).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на статтю 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (EnverAydemirv. Turkiye), Дягілєв проти Росії).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу.

Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

При цьому, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача при призові його під час мобілізації в особливий період.

Надаючи правовий аналіз вказаним нормативним актам та встановленим обставинам справи відслідковується, що надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, законом не передбачено; порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян Законом№1975-ХІІ не визначено.

Згідно з ст.17 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 . ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 21 квітня 2025 р.

21.04.25