Справа № 990/173/25
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2025-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 квітня 2025 року

м. Київ

справа №990/173/25

адміністративне провадження № П/990/173/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Кашпур О.В.,

суддів - Мельник-Томенко Ж.М., Радишевської О.Р., Смоковича М.І., Уханенка С.А.

перевірив матеріали позовної заяви №990/173/25 (провадження П/990/173/25) Окружного адміністративного суду міста Києва в особі Голови ліквідаційної комісії Прокопенка Олександра Петровича до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

16 квітня 2025 року Окружний адміністративний суд міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка Олександра Петровича звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просить визнати протиправним і скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 01.04.2025 №674/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку».

На обґрунтування позову позивач зазначає, що на виконання вимог Закону України від 13.12.2022 №2825-ІХ Окружний адміністративний суд міста Києва, як суб`єкт владних повноважень, ліквідовано. Всі питання, які не пов`язані з відправленням правосуддя в період ліквідації суду, віднесені до повноважень ліквідаційної комісії, як юридичної особи. Зокрема, до повноважень ліквідаційної комісії віднесено вирішення кадрових питань, що мають наслідком виплати, так і відносини з іншими органами. Таким чином, цей позов подається Окружним адміністративним судом міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка О.П., не як суб`єктом владних повноважень, а як юридичною особою.

Позивач зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/2696/21, зокрема, було зобов`язано Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до штату суддів Окружного адміністративного суду міста Києва. Разом із тим, судом не вказано на кого покладено обов`язок щодо винесення такого наказу. На думку позивача, після встановлення факту протиправності звільнення ОСОБА_1 з посади судді, Вищою радою правосуддя не було прийнято рішення щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді, за поданням якого Президент України видав відповідний указ. Відтак, ОСОБА_1 не був зарахований до штату Окружного адміністративного суду міста Києва, а відповідно не здійснював правосуддя. Вказані обставини свідчать про невідповідність ОСОБА_1 правовому статусу судді, а відтак і відсутності правових підстав для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 01.04.2025 №674/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку».

Крім того позивач посилається на те, що ліквідаційною комісією в ході виконання своїх повноважень видано наказ від 13.02.2025 № 22/к, яким скасовано наказ Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.12.2024 № 103/к «Про зарахування ОСОБА_1 до штату суддів Окружного адміністративного суду міста Києва». Також позивач звертає увагу на те, що 05.04.2025 ОСОБА_1 виповнилось 65 років, що вказує про наявність правових підстав для припинення повноважень останнього в силу Закону, що не було враховано відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення.

Вказані обставини не були досліджені Вищою радою правосуддя при винесенні оскаржуваного рішення, а тому відповідач, приймаючи це рішення, протиправно поклав на позивача обов`язок щодо звільнення судді, який не обліковується в штаті Окружного адміністративного суду міста Києва.

На підставі наведеного позивач уважає, що Вища рада правосуддя при прийнятті оскаржуваного рішення діяла не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення без дотриманням принципу рівності перед законом, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, зокрема, з`ясовуючи на підставі пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства, Верховний Суд виходить з такого.

За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, зокрема, справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя визначені у статті 266 КАС України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 266 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності актів Вищої ради правосуддя.

Відтак, спір з приводу оскарження рішень Вищої ради правосуддя належить до юрисдикції адміністративного суду.

Разом із тим, у силу приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (абзац перший пункту 4.1 Рішення).

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Предметом спору в цій справі є правомірність/протиправність рішення Вищої ради правосуддя від 01.04.2025 №674/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку».

Приписами частини третьої статті 116 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 55 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

Згідно з частиною першою статті 57 вказаного Закону рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, залежно від своєї юридичної природи правові акти управління поділяються на нормативно-правові та індивідуальні акти.

Нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Індивідуальні акти стосуються інтересів конкретних осіб та правовідносин за участю таких осіб. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, зокрема, чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп (справа 3/35-313) передбачено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Зі змісту наведеного можна зробити висновок, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати (породжують) права і обов`язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб`єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб`єкта, а відповідно інший суб`єкт зобов`язаний виконувати його вимоги та приписи.

На відміну від нормативно-правових актів, індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Крім того, законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією із цілей таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема як у цій справі. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.

Таке правозастосування відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 14.09.2023 у справі № 990/73/23, від 05.09.2024 у справі №990/137/24.

З огляду на наведені положення КАС України, а також загальновідомі ознаки та властивості нормативно-правового й індивідуального актів, право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Голова ліквідаційної комісії Окружного адміністративного суду міста Києва Прокопенко Олександр Петрович звернувся до Суду про визнання протиправним та скасування акта індивідуальної дії, а саме: рішення Вищої ради правосуддя від 01.04.2025 №674/0/15-25, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у відставку.

Верховний Суд зазначає, що оскільки оскаржуване рішення у цій справі є актом індивідуальної дії, так як установлює індивідуалізовані юридичні наслідки щодо звільнення судді у відставку, то право на його оскарження надано виключно особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Доводи позивача про те, що Вища рада правосуддя протиправно поклала на позивача обов`язок щодо звільнення судді, який не обліковується в штаті Окружного адміністративного суду міста Києва, спростовуються змістом спірного рішення, в якому посилання на таке зобов`язання відсутнє.

Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі за заявленим позовом, а тому у його відкритті слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.

Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Позовні вимоги з підстав, наведених у цій ухвалі, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, про що зазначала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 березня 2018 року в справі № П/9901/135/18 (провадження №11-70сап18), від 31 січня 2019 року в справі № 9901/56/19 (адміністративне провадження №П/9901/56/19), від 27 червня 2019 року в справі № 9901/920/18 (провадження №11 - 1455заі18) та ін.

Оскільки розгляд цього спору з урахуванням його предмету і суб?єктного складу перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить його вирішення немає.

Керуючись статтями 19, 22, 170, 241-243, 248, 256, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом №990/173/25 (провадження П/990/173/25) Окружного адміністративного суду міста Києва в особі Голови ліквідаційної комісії Прокопенка Олександра Петровича до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Головуючий суддя: О. В. Кашпур

Судді: Ж.М. Мельник-Томенко

О.Р. Радишевська

М.І. Смокович

С.А.Уханенко