Справа № 640/2673/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2025 рокуСправа №640/2673/20
03 лютого 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної міграційної служби України (далі відповідач), третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан, ОСОБА_1 за № 301-19 від 28.08.2019.
- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан, ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішення відповідача, що є предметом оскарження. Стверджує, що відповідачем не вірно оцінено ризики та прийнято рішення щодо юридичного статусу позивача не у відповідності до вимог законодавства.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 640/2673/20 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Кармазіну О.А.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/2673/20, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
03 липня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив. Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що прийняті рішення є законними та обґрунтованими, ними оформлено результати проведеної належним чином перевірки відповідних обставин, в той час як ризики, на які посилається позивач, є непідтвердженими.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року клопотання відповідача про розгляд справи за участі представника відповідача залишено без задоволення.
В зв`язку з реалізацією положень Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» дана адміністративна справа 10 лютого 2025 року надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, призначено до розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
28 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від третьої особи в підсистемі «Електронний Суд». Зазначає, що строк дії довідки про звернення за захистом в Україні позивачу було продовжено до 26.05.2022 року, після чого звернень від позивача не надходила. Згідно відомостей з бази даних позивач 28.02.2022 року покинув територію України, його місцезнаходження невідоме.
07 березня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач зазначає, що підтримує доводи відзиву. При цьому строк дії довідки про звернення за захистом в Україні позивачу було продовжено до 26.05.2022 року, після чого звернень від позивача не надходила. Згідно відомостей з бази даних позивач 28.02.2022 року покинув територію України, його місцезнаходження невідоме.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за участю сторін відмовлено.
Ухвала суду про прийняття справи до провадження також направлена на електронну пошту представника позивача, який не повідомляв про припинення представництва.

Також відповідна ухвала опублікована в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Зазначивши адресу електронної пошти, позивач проінформував суд у встановлений процесуальний спосіб адресу для електронного листування, чим поклав на себе ризики щодо її актуальності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19.10.2023 року у справі №128/31/23.

Якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Аналогічний правовий висновок міститься к постановах Касаційного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №320/6498/18, від 22.12.2023 року у справі №600/4419/22-а, від 06.12.2023 року у справі №120/1401/23.

В умовах воєнного стану надсилання судових рішень на електронну пошту, яка зазначена учасником процесу в поданих ним документах як власна електронна адреса, є доцільним і спрямованим на досягнення мети, яка полягає у повідомленні учасника процесу про ухвалене судове рішення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28.04.2023 року у справі №904/272/22.

Хоча зазначені позивачами позовній заяві електронні адреси не є офіційними, однак, особисто надавши суду такі засоби комунікації, позивачі фактично погодилися на доставлення їм судових рішень на вказану електронну адресу.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26.05.2023 року у справі №522/564/21.

Сторона зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України. Тому у позивача та/або його представника існувала можливість ознайомитись із ухвалою про залишення позовної заяви без руху.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 16.05.2023 року у справі №640/15818/21.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (п. 109 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії ) (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") (Application no. 11681/85).

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п. 41 рішення ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України", Заява №3236/03, п. 27 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Шевченко проти України», заява №8371/02).

Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

11 жовтня 2019 року позивач звернувся з анкетою №273 (а.с. 115) по визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначав, що залишив Афганістан через небезпеку для його життя позивач відмовився приєднатися до Талібану, за що був побитий, це зумовило його залишити країну, щоб не бути вбитим чи завербованим у Талібан.

24 жовтня 2018 року з позивачем проведено співбесіду (а.с. 127 зворот - 130).

В подальшому Головним управлінням Державної міграційної служби України в Київській області складено висновок (а.с. 130 зворот-131), за змістом якого констатовано необхідність провести ряд додаткових дій для повного з`ясування всіх обставин, в зв`язку з чим доцільним є прийняття рішення про оформлення позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області від 02.11.2018 року №436 (а.с. 131 зворот) прийнято в оформлення відповідні документи.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області від 02.01.2019 року №9 продовжено строк розгляду заяви позивача (а.с. 125 зворот).

24 червня 2019 року з позивачем проведено додаткову співбесіду (а.с. 140 зворот-141).

За результатом співбесіди третьою особою складено висновок від 31.07.2019 року (а.с.146 зворот-151 зворот), яким констатовано суперечності в поясненнях позивача, на підставі чого зроблено висновок про їм повну або часткову неправдоподібність. Також вказано, що особа, на яку позивач вказував як на рідного дядька, з яким вони разом виїхали з Афганістану, виявилась попутчиком позивача. Стверджуванні позивачем ушкодження не були підтверджені, в т.ч. медичними установами України. Окрім цього, позивач намагався незаконно залишити Україну в напрямку ЄС, що свідчить про його намір тимчасово врегулювати своє становище в Україні для очікування подальшого переміщення. Отже, доводи позивача визнані неправдивими, а для надання статусу немає підстав.

Рішенням відповідача від 28.08.2019 року №301-19 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Суд зауважує, що виклад нормативно-правового регулювання здійснюється в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI, (далі Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За ч. 1, 2, 6 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За ч. 1, 7 ст. 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частинами 1, 4 ст. 8 Закону №3671-VI встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 1, 5, 13 ст. 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Частиною 2 ст. 13 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

За ч. 1 ст. 17 Закону №3671-VI особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 і Протоколом 1967 поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В ході прийняття рішення щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі наведенні підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування»». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень та точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

В позовній заяві позивач зазначав, що відповідач і третя особа не цікавились актуальним станом справ в країні походження позивача, наведено відповідні відомості.

Суд відхиляє це посилання, оскільки висновки, складені за результатами співбесід, містили відомості з відповідними посиланнями на аналітичні документи, які оцінювали саме ситуацію в Афганістані. Суд критично ставиться до посилань на джерела, які наводить позивач, оскільки вони виникли пізніше, ніж було прийнято спірне рішення, при цьому не мають визначальних відмінностей у викладі характеристики стану справ в державі.

При цьому правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.07.2021 року у справі №826/17810/18.

Позивач посилався на формальний підхід відповідача і третьої особи до оцінки та розгляду заяви позивача. Водночас, виклад висновків за результатами співбесід з позивачем, відповідає вимогам обґрунтованості, пропорційності та розумності. Усі визначальні обставини, які мали значення для прийняття рішення були враховані та оцінені належним чином.

Суд зауважує, що у позовній заяві відсутній як такий виклад заперечень проти зауважень, які зазначались, зокрема, в останньому висновку за результатом співбесіди з позивачем. Тобто, позивач навіть не наводить аргументів на спростування тверджень про суперечливий виклад позивачем обставин завдання шкоди його здоров`ю, а також не пояснює ані обставину введення в оману щодо свого родича, який виявився попутчиком, ані спроби незаконно перетнути державний кордон України на виїзд.

Суд констатує, що рішення відповідача є законним та обґрунтованим, прийняте на підставі повного, всебічного та належного з`ясування усіх обставин, які мали значення для прийняття такого рішення.

Позивачем не наведено також пояснень щодо твердження відповідача і третьої особи про залишення позивачем України 28.02.2022 року.

Отже, рішення відповідача, яке є предметом оскарження, є законним та обґрунтованим.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, рішення ухвалено в перший робочий день судді.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко