Справа № 160/30637/24
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіМаковської О.В.
за участі секретаря судового засіданняДубовика Г.Е.
представника позивача представника відповідача Шилова В.Ю. Чернобай С.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , що полягають в оголошенні ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив місце несення служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на військовій службі.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .
Позивач вважає, що він самовільно не залишав місце несення служби, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2024 (суддя Юрков Е.О.), відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 (суддя Юрков Е.О.) призначено розгляд адміністративної справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 24.12.2024 (суддя Юрков Е.О.) витребувано у військової частини НОМЕР_1 належним чином завірені копії документів, які стали підставою для винесення наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2023 №871, а саме: наказ командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади від 08.11.2023 №312-рс, рапорти командирів підрозділів, витяг із наказу командира військової частини «Про результати службового розслідування».
Відповідач у відзиві також вказує, що заступник командира роти згаданий позивачем - ОСОБА_2 має військове звання старший лейтенант, що є офіцерським званням, тоді як головний сержант роти ОСОБА_3 має військове звання - головний сержант. ОСОБА_4 , який разом з позивачем вийшов зі строю як такий що не міг виконувати бойове завдання, має військове звання - лейтенант, яке також вище за сержантське. Отже за версією позивача головний сержант віддав наказ лейтенанту здати зброю та їхати додому, а також наказав старшому лейтенанту підготувати фіктивну доповідь про самовільне залишення частини позивачем та іншими особами. Тобто, не тільки віддав наказ особам старшим за військовими званнями а одній з них - старшому лейтенанту, віддав злочинний наказ, який той, за твердженням позивача, виконав. Відповідач зазначає, що викладаючи свої доводи в такій редакції, позивач не має жодного уявлення про військову субординацію та підпорядкування військовослужбовців.
Відповідач звертає увагу суду у відзиві на те, що до матеріалів справи позивачем не додано жодного медичного документа, який би підтвердив, що позивач 29.10.2023 чи пізніше звертався за медичною допомогою (як зазначено в позові), що прямо свідчить про надуманість підстав для відмови від виконання наказу.
Відповідач також зазначає, що після того, як за словами позивача відносно нього були вчиненні незаконні дії, він повинен був повідомити про злочин щодо нього керівництву військової частини. Проте позивач не звертаються на гарячу лінію Міністерства оборони чи Генерального штабу, ні до правоохоронних органів. До матеріалів справи не додано жодного доказу, який би міг продемонструвати суду, що позивач хоч якось намагався відновити порушені права.
Відповідач зазначає, що позивач мав повне право відмовитись від виконання незаконного наказу залишити розташування підрозділу, до того ж отриманого від особи, яка не є його безпосереднім начальником.
Щодо наказу №841 від 29.10.2023, то відповідач вказує, що спірний наказ відповідно до якого, позивача визнано таким, що самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, виданий командиром військової частини через те, що командування військової частини отримало інформацію у вигляді доповіді від командира батальйону про те що, позивач самовільно залишив розташування підрозділу. Метою прийняття спірного наказу було юридична фіксація факту самовільного залишення військовослужбовцем розташування підрозділу та запобігання безпідставної виплати грошових коштів військовослужбовцю, який без дозволу безпосереднього командування, без повідомлення про необхідність термінової відлучки та без жодної поважної причини самовільно залишив розташування підрозділу. При цьому, нормативним обґрунтуванням видання даного наказу є імперативна норма, що міститься в п.15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, відповідно до якої, грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. При цьому позивач помилково вважає, що зазначеним наказом було призупинено військову службу позивача.
Щодо наказу №871 від 08.11.2023, відповідач вказує, що зазначеним наказом позивач був увільнений від займаної посади та зарахований до розпорядження командира військової частини, оскільки не повернувся до розташування підрозділу протягом 10 днів з моменту самовільного залишення підрозділу. Метою прийняття спірного наказу є переміщення позивача з посади в його підрозділі в розпорядження командира, оскільки перебування позивача, який тривалий час відсутній на військовій службі, на його посаді перешкоджало зайняттю цієї посади іншою особою, що унеможливлювало своєчасне поповнення підрозділу, а відтак негативно впливало на боєздатність підрозділу. Нормативним обґрунтуванням видання даного наказу є імперативна норма, що міститься в п. п. 14 п. 116 Положення про проходження громадянами військової служби затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, відповідно до якого зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі, зокрема, якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.
Враховуючи викладені доводи, відповідач зазначає, що його дії є правомірними, а позовні вимоги безпідставними та задоволенню не підлягають.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 (суддя Юрков Е.О.) заяву представника ОСОБА_1 - Шилова Владислава Юрійовича про виклик свідків задоволено частково.
Викликано для допиту в якості свідків:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 через Котовський міськрайонний суд Одеської області;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу.
В задоволені іншої частини вимог заяви відмовлено.
До суду 17.02.2025 від позивача надійшла заява про відвід судді Юркова Е.О.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 заяву про відвід судді Юркова Е.О. визнано необгрунтованою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 у задоволенні заяви про відвід судді Юркова Е.О. відмовлено.
Суддею Юрковим Е.О. 20.02.2025 заявлено самовідвід.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 21.02.2025, справу розподілено судді Маковській О.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 справу прийнято до свого провадження. Розгляд справи розпочато спочатку за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.03.2025.
До суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просить витребувати у ПрАТ «ВФ Україна» інформацію в електронній (цифровій) формі на портативному пристрої (карті пам`яті, оптичному диску тощо), з накладанням кваліфікованого електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за період часу починаючи з 29.10.2023 по 27.12.2023 та 05.01.2024, а саме: відомості про місцезнаходження номеру телефону НОМЕР_5 , азимути ретрансляційних антен та адрес розташування базових станцій цього абонента.
До суду від позивача надійшло клопотання про виклик свідків.
До суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить:
-визнати протиправним та скасувати п. 2.18 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2023 №841;
-визнати протиправним та скасувати п. 15 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2023 №871 та п. 22 наказу командира НОМЕР_2 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_1 від 08.11.2023 №312-рс;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 29.10.2023 по 04.12.2023;
За змістом заяви дана заява є заявою про зміну позовних вимог, а не збільшенням позовних вимог, що позивачем не заперечується.
В підготовче засідання сторони з`явились.
Позивачем оголошено заяву про збільшення позовних вимог. Суд на місці ухвалив прийняти заяву про збільшення позовних вимог, про що здійснено відмітку у протоколі судового засідання.
Позивачем оголошено клопотання про витребування доказів, а саме: інформацію щодо місця знаходження телефону. Представник відповідача проти задоволення клопотання заперечував та зазначив, що відповідачем не заперечується той факт, що позивач міг перебувати в м.Дружківка та зазначив, що не має значення де саме перебував позивачем, головне, що він не перебував місце служби.
Суд на місці ухвалив відмовити в задоволенні даного клопотання, оскільки позивачем не підтверджено належність йому номеру телефону про який він просить витребувати інформацію. Також, позивач не знаходився за місцем служби, а той факт, що позивач перебував у м.Дружківка та у м.Дніпро відповідачем не заперечується.
Позивачем оголошено клопотання про виклик свідків, в обгрунтування якого позивач вказав, що такі свідки можуть надати пояснення щодо місця перебування позивача.
Представник відповідача заперечував проти даного клопотання та зазначив, що більшість свідків не перебувають на військовій службі та по ним заведено кримінальні провадження.
Суд на місці ухвалив відкласти розгляд даного клопотання на наступне судове засідання - 28.03.2025.
В підготовче засідання 28.03.2025 сторони з`явились. Продовжено розгляд клопотання про виклик свідків. Сторони надали свої пояснення та заперечення щодо клопотання про виклик свідків. Розгляд справи відкладено на 10.04.2025.
В підготовче засідання 10.04.2025 сторони з`явились. Продовжено розгляд клопотання про виклик свідків. Суд на місці ухвали відмовити в задоволенні клопотання про виклик свідків.
На розгляд сторін поставлено питання про закінчення підготовчого засідання та розгляд справи по суті. Сторони не заперечували. Позивач надав свої обгрунтування по суті позовних вимог, просив позов задовольнити. Відповідач надав свої заперечення проти позовних вимог, в задоволенні позову просив відмовити.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, судом встановлено наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2023 №595 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини з 08.08.2023.
Згідно з витягом з наказу військової частини НОМЕР_6 від 29.10.2023 №841 ОСОБА_1 визнано таким, що 29.10.2023 самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії. Виключено з котлового забезпечення військової частини з 29.10.2023. Виключено з грошового забезпечення військової частини з 29.10.2023.
В ході проведення службового розслідування було встановлено, що 29.10.2023 о 07:00 під час перевірки особового складу в районі зосередження 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 в населеному пункті АДРЕСА_1 було виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 .. Пошукові заходи позитивних результатів не дали. На телефонні дзвінки солдат ОСОБА_1 не відповідає. Місце знаходження не відоме. Майно та зброя в наявності (пункт3.1 Акту).
В Акті зазначено, що солдата ОСОБА_1 про будь-які проблемні питання, що потребують негайного вирішення, посадовим особам 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 не доповідав, клопотань про надання йому відпустки не подавав. На момент завершення службового розслідування військовослужбовець не повернувся до військової частини НОМЕР_1 .
Актом службового розслідування встановлено, що своїми діями солдат ОСОБА_1 порушив вимоги ч.1, 2, 4 та 6 ст. 11, ст. 12, ст.16, ст.127 та ст.128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.1, ст.2, ч.1, 5 ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
У діях солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.
За результатами службового розслідування комісією запропоновано службове розслідування вважати завершеним. Вирішення питання щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності солдата ОСОБА_1 відкласти до його повернення на військову службу до військової частини НОМЕР_1 (п.5.1 та п.5.2 Акту).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2023 №871 ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини з 08.11.2023.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232 «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 (далі - Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно із пунктом 8 Постанови №704 умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.
Частиною 4 статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу (п.4).
Згідно з ч.2 ст.24 Закону №2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.
Відповідно до п.144-1 Положення №1153/2008 для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Згідно з п.144-2 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
За приписами п.144-3 Положення №1153/2008 звільнення з посад військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу. Наказ по особовому складу доводиться до військової частини та інших посадових осіб у порядку, визначеному Міністерством оборони України Командир (начальник) військової частини на підставі наказу по особовому складу про звільнення військовослужбовця, військову службу якого призупинено, з посади:
видає наказ по стройовій частині про призупинення виплати грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця та виключення його із списків особового складу військової частини;
організовує внесення запису до примірника контракту, що зберігається в особовій справі військовослужбовця, про призупинення дії контракту;
надсилає витяг із наказу та облікові документи військовослужбовця до органу військового управління, визначеного Міністерством оборони України.
Облік військовослужбовців, військову службу яким призупинено, здійснюється в порядку, визначеному Міністерством оборони України.
Відповідно до п.15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 (далі - Порядок №260), грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Таким чином, з урахуванням вказаних приписів Положення №1153/2008, підставою для призупинення виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця може бути призупинення військової служби військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, і таке призупинення, з урахуванням п.15 розділу І Порядку №260 здійснюється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV.
Згідно зі статтею 6 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Відповідно до ст.40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі: призначення на посаду і звільнення з неї; присвоєння військового звання; вручення нагороди; відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.
Виходячи з наведених правових норм, за своєю суттю самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення військовослужбовця вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікування є порушенням військової дисципліни.
При цьому, самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі.
Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо чи інші надзвичайні події та обставини, які підтверджені відповідними документами.
Таким чином, не вважається самовільним залишення військової частини за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування військової частини, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. В будь-якому випадку вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.
Відсутність у командира відомостей (доказів) про причини залишення чи нез`явлення військовослужбовця зобов`язує командира доповісти про такий факт своє командування та повідомити відповідний орган досудового розслідування.
Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що напередодні ним було подано рапорт про необхідність проходження лікування, оскільки доказів подання такого рапорту та самого рапорту матеріали справи не містять. Представник позивача в судових засіданнях не зміг пояснити кому та яким чином був поданий даний рапорт. Яке рішення прийнято за поданим, за словами позивача, рапортом представник позивача також пояснити не зміг. Для з`ясування питання щодо подання чи неподання такого рапорту, суд в судовому засіданні зобов`язував відповідача з`ясувати дане питання. Представником відповідача зазначено, що жодного рапорту про необхідність проходження лікування від позивача у встановленому законом прядку до військової частини не надходило. Таким чином, позивачем до суду не надано будь-яких доказів на підтвердження законності залишення місця служби, зокрема, того, що позивач звертався до відповідача із рапортом, заявою тощо про направлення на лікування або ВЛК, надання відпустки для лікування, самого направлення на лікування, жодних медичних документів, відпускного квитка тощо.
В обгрунтування доводів про те, що позивач самовільно не залишав військову частину останній зазначає наступне (за текстом позовної заяви): «Головний сержант роти ОСОБА_3 наказав всім хто вийшов зі строю здати зброю, бронежилети, каски та інше речове майно. Паралельно з цим головний сержант сказав заступнику командира роти записати всіх цих осіб як такими, що самовільно залишили місце несення служби. Потім головний сержант роти ОСОБА_3 під`їхав на своєму Volkswagen т5, зеленого кольору, і сказав всім разом із своїм речовим майном та зброєю завантажуватись у це авто. За тим він відвіз всіх до місця розташування старшини роти в н.п. Дружківка Донецької області. Там вони всі здали своє майно під розпис старшині роти старшому сержанту ОСОБА_6 ( тел. НОМЕР_7 ). За тим головний сержант роти Гойденко С.М. сказав, щоб всі вони їхали додому, адже їх служба вже призупинена і вони не мають знаходитись тут».
В судових засіданнях представник позивача підтримав зазначені вище обставини та зазначив, що таким чином позивача та інших військовослужбовців «видворили за межі пункту дислокації». На думку позивача, вказані обставини підтверджують те, що позивач військову частину покинув не самовільно, а в наслідок отримання відповідного наказу.
З даного приводу суд зазначає наступне.
По перше, суд зазначає, що в межах даної адміністративної справи не встановлюється наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності за самовільне залишення місця несення служби, а досліджується питання відповідності оскаржуваних наказів положенням статті 2 КАС України, а саме: прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
По друге, суд зазначає, що в разі якщо позивач вважає, що він отримав «явно злочинний наказ», то положеннями Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарним статутом Збройних Сил України визначений певний порядок дій військовослужбовця в разі отримання наказу, який на його думку є неправомірним (злочинним).
Відповідно до положень зазначеного вище законодавства, незаконним слід вважати наказ, який відданий особою в неналежному порядку та не в межах її повноважень; за змістом суперечить чинному законодавству; пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Різновидом незаконного наказу є злочинний наказ, тобто такий, що передбачає вчинення діяння (дії або бездіяльності), за яке Кримінальним кодексом України встановлена відповідальність (в даному випадку самовільне залишення військової частини). Злочинність наказу повинна бути явною, тобто такою, що є очевидною як для того, хто віддає цей наказ, так і для того, кому він адресований, а також для інших осіб.
Положеннями Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (ст.30, 36, 37) та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (ст.6, ст.110 - 120) визначено, що якщо наказ командира, на думку військового, є явно злочинним, йому потрібно:
· звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Для цього необхідно підготувати рапорт про уточнення наказу;
· подати рапорт безпосередньо до командира (начальника), який віддав наказ;
· якщо навіть після уточнення командир (начальник) вимагає виконання явно злочинного наказу, військовий має право не виконувати його, доповівши про це командиру, який віддав такий наказ, а також безпосередньому командиру у формі рапорту з вказівкою про причини невиконання наказу;
· звернутися до військової служби правопорядку Збройних Сил України для повідомлення факту отримання явно злочинного наказу.
Позивачем вказаних дій вчинено не було, що підтверджено представником позивача у судовому засіданні.
Таким чином, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач самовільно, поза встановленим законом порядком, залишив місце служби, бо доказів на підтвердження законності залишення позивачем місця служби не надано та матеріали справи не містять.
Вищенаведені обставини дають підстави для висновку, що станом на дату видання командиром Військової частини НОМЕР_1 оскаржуваного наказу у відповідача були відсутні відомості щодо наявності законних підстав перебування позивача поза межами військової частини, тому оскаржувані накази прийняті відповідачем правомірно, в межах та у спосіб, визначений чинним законодавством України, і підстави для їх скасування відсутні.
Оскільки останім днем для виготовлення повного тексту рішення суду є 20.04.25 (неділя), повний текст складено в перший робтчий день.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 21.04.2025.

Суддя О.В. Маковська