Справа № 640/7664/20
Суддя: О.Р. Гресько
Дата ухвалення: 2025-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
ПРО ЗАКРИТТЯ ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ
18 квітня 2025 року м. Рівне №640/7664/20
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді О.Р. Греська, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом
Асоціації "Оператори ринку медичних виробів" до Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, треті особи, як не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів "Гемопласт", Товариство з обмеженою відповідальністю "Умедо Груп", про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) надійшов позов Асоціації "Оператори ринку медичних виробів" (далі - позивач) до Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі (далі - відповідач-1), Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - відповідач-2) у якому позивач просить суд:
- визнати протиправними дії відповідача-2 по складанню та направленню до відповідача-1 інформації про результати розгляду заяви ПАТ "Гемопласт", на підставі якої було прийнято рішення №СП-432/2019/4411-03 від 02.12.2019 "Про порушення та проведення спеціального розслідування щодо імпорту в Україну шприців незалежно від країни походження та експорту";
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 №СП-432/2019/4411-03 від 02.12.2019 "Про порушення та проведення спеціального розслідування щодо імпорту в Україну шприців незалежно від країни походження та експорту", (далі - оскаржуване рішення);
- зобов`язати відповідача-1 прийняти рішення про припинення спеціального розслідування щодо імпорту в Україну шприців незалежно від країни походження та експорту без застосування спеціальних заходів.
Підставами позову є порушення прав та інтересів позивача внаслідок протиправного прийняття відповідачем-1 оскаржуваного рішення.
Ухвалою судді Окружного адміністративного суду від 21.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Законом України №2825-IX від 13.12.2022, що набрав чинності 15.12.2022, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.
Згідно з розділом II Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.
На виконання вказаного положення Державна судова адміністрація України наказом №399 від 16.09.2024 затвердила Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва.
Відповідно до цього Порядку, 08.11.2024 здійснено пакетний автоматизований розподіл судових справ, за яким Рівненському окружному адміністративному суду, з урахуванням навантаження та за принципом випадковості, визначено до передачі 460 справ.
Наказом в.о. керівника апарату Київського окружного адміністративного суду №45-0д/ка від 31.12.2024, затверджено графік передачі справ, відповідно до якого справи передані Рівненському окружному адміністративному суду 14.02.2025.
На виконання рішення зборів суддів Рівненського окружного адміністративного суду (протокол №3 від 21.11.2024 та №4 від 13.12.2024), комісією прийнято справи, а Відділом документального забезпечення проведено їх реєстрацію та автоматизований розподіл.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №640/7664/20 визначено суддю Греська О.Р.
Ухвалою від 25.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу №640/7664/20 за позовом Асоціації "Оператори ринку медичних виробів" до Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, треті особи, як не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів "Гемопласт", Товариство з обмеженою відповідальністю "Умедо Груп", про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи вирішено здійснювати суддею одноособово в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Частиною третьою статті 124 Конституції України (у редакції Закону № 1401-VIII від 02.06.2016) установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
Виходячи із цієї конституційної формули, суди покликані вирішувати не будь-які питання, які виникають з усіх можливих правовідносин, а функцією суду є розгляд і вирішення юридичних конфліктів, тобто юридичних спорів. Це свідчить про те, що у випадку відсутності юридичного спору суд не має повноважень вирішувати справу.
Для того, щоб спір став правовим, він повинен володіти такими характерними ознаками: 1) правовий спір виникає лише з таких дій його учасників, що мають юридичні наслідки; 2) правовий спір повинен бути спрямований на реалізацію та захист прав, свобод, законних інтересів, а також виконання обов`язків особи.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Щодо конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, то офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Також зазначено про те, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, або інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами пунктів 1 та 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності та спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні до правозастосовних.

Пунктом 18 частини першої статті 4 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Своєю чергою поняття індивідуального акту наведено у пункті 19 частини першої статті 4 цього ж Кодексу, згідно якого це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акту стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, натомість акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акту застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

З огляду на наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки та властивості нормативно-правового й індивідуального актів, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі №СП-432/2019/4411-03 від 02.12.2019 "Про порушення та проведення спеціального розслідування щодо імпорту в Україну шприців незалежно від країни походження та експорту" є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи.

Зміст спірних правовідносин у спорі про визнання протиправними дій щодо прийняття рішення №СП-432/2019/4411-03 від 02.12.2019 "Про порушення та проведення спеціального розслідування щодо імпорту в Україну шприців незалежно від країни походження та експорту", скасування такого рішення, а також прийняття рішення про припинення спеціального розслідування щодо імпорту в Україну шприців незалежно від країни походження та експорту без застосування спеціальних заходів полягає, в тому числі, у з`ясуванні обставин наявності порушеного права позивача оскаржуваним рішенням на момент розгляду відповідної адміністративної справи судом та необхідності судового захисту порушених прав чи інтересів особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до повідомлення Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі «Про припинення спецiального розслiдування щодо iмпорту в Україну шприцiв незалежно вiд країни походження та експорту без застосування спецiальних заходiв» (https://www.qdpro.com.ua/export/document/65326) за заявою, поданою публiчним акцiонерним товариством "Пiдприємство по виробництву медичних виробiв з полiмерних матерiалiв "Гемопласт" (далi - ПАТ "Гемопласт"), рiшенням Мiжвiдомчої комiсiї з мiжнародної торгiвлi (далi - Комiсiя) вiд 02.12.2019 N СП-432/2019/4411-03 порушено спецiальне розслiдування щодо iмпорту в Україну шприцiв незалежно вiд країни походження та експорту.

Зазначеним рiшенням Комiсiї об`єктом розслiдування визначено:

шприци, призначенi для одноразового застосування, з полiмерних матерiалiв з голками або без голок, двокомпонентнi та трьохкомпонентнi, що можуть класифiкуватися згiдно з УКТЗЕД за кодом 9018 31 10 00.

В ходi проведення розслiдування встановлено, що деякi рiзновиди товару, якi були визначенi об`єктом розслiдування у рiшеннi Комiсiї, не вироблялися ПАТ "Гемопласт" або вироблялися з iмпортних компонентiв. Таким чином, дослiдження для цiлей розслiдування проводилось щодо наступного товару:

шприци, призначенi для одноразового застосування, з полiмерних матерiалiв з голками або без голок, двокомпонентнi та трьохкомпонентнi номiнальною ємнiстю 2 - 20 мл з приєднувальним конусом "Луер", що можуть класифiкуватися згiдно з УКТЗЕД за кодом 9018 31 10 00.

Перiодом розслiдування визначено три роки: 01.07.2016 - 30.06.2019, зокрема:

1-й перiод: II пiвр. 2016 р. - I пiвр. 2017 р.

2-й перiод: II пiвр. 2017 р. - I пiвр. 2018 р.

3-й перiод: II пiвр. 2018 р. - I пiвр. 2019 р.

02.09.2020 Комiсiя розглянула поданi Мiнiстерством розвитку економiки, торгiвлi та сiльського господарства України (далi - Мiнекономiки) звiт, матерiали та висновки про результати проведення спецiального розслiдування i за результатами розгляду встановила таке:

ПАТ "Гемопласт" є належним нацiональним товаровиробником у розумiннi пункту 11 статтi 1 Закону, оскiльки його частка в загальному виробництвi товару в Українi за перiод розслiдування становила понад 50 %;

товар, який виробляється нацiональним товаровиробником, у розумiннi положень пункту 13 статтi 1 Закону, є подiбним до товару, щодо якого проводилось дослiдження;

імпорт товару на митну територiю України за перiод розслiдування зрiс на 18,73 %, у 2-му перiодi обсяги зазначеного iмпорту зросли на 20,10 %, проте у 3-му порiвняно iз 2-м зазнали спаду - на 1,14 %. Вiдносно виробництва та споживання частка загального iмпорту в Україну протягом перiоду розслiдування постiйно зростала та у третьому перiодi порiвняно з першим зросла на 41,96 % та 17,14 % вiдповiдно;

протягом перiоду розслiдування спостерiгалося погiршення окремих показникiв нацiонального товаровиробника, зокрема, скоротились обсяги виробництва - на 11,01 %, обсяги продажу на внутрiшньому ринку на 29,89 %, рентабельнiсть - на 144,05 %, зайнятiсть - на 17,21 %, лiквiднiсть - на 43,98 %, iнвестицiї - на 89,36 %, фiнансовий результат вiд реалiзацiї на внутрiшньому ринку у 3-му перiодi став вiд`ємний. Водночас, зросли обсяги продажу на експорт - на 181,31 %, частка експорту у загальному виробництвi - на 216,12 %, продуктивнiсть працi - на 7,49 %, рiвень заробiтної плати - на 72,11 % та зменшились залишки на 50,40 %;

цiни iмпортованого товару на митну територiю України були переважно вищими вiд цiн продажу на внутрiшньому ринку та собiвартостi подiбного товару;

вiдсутнiй причинно-наслiдковий зв`язок мiж динамiкою iмпорту та погiршенням окремих показникiв ПАТ "Гемопласт";

вiдсутнi непередбачуванi обставини, що могли б призвести до значного збiльшення обсягiв iмпорту товару в Україну та завдати значної шкоди нацiональному товаровиробнику;

нацiональнi iнтереси України не вимагають застосування спецiальних заходiв.

Зважаючи на вищезазначене та керуючись положеннями статтi 16 Закону, Комiсiя прийняла рiшення N СП-461/2020/4411-03 "Про припинення спецiального розслiдування щодо iмпорту в Україну шприцiв незалежно вiд країни походження та експорту без застосування спецiальних заходiв".

Рiшення Комiсiї набирає чинностi з дня опублiкування повiдомлення про нього в газетi "Урядовий кур`єр".

Оскільки відповідачем було проведено спеціальне розслідування, то оскаржуване рішення як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права.

Дана позиція підтверджується висновками Верховного Суду у справі № 9901/97/21, де зазначено «…у питанні скасування акта індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19).

Тотожний підхід був застосований судом касаційної інстанції у справі № 5/573 (провадження № К-31177/09), предмет спору в якій стосувався оскарження акта індивідуальної дії, яким скасовано Указ Президента України від 25 березня 2004 року № 368/2004 про призначення суддею Конституційного Суду України. У цій справі суд дійшов висновку, що оскільки Указ Президента України про призначення особи суддею Конституційного Суду України виконано, а саме позивачка, прийнявши присягу, вступила на посаду судді Конституційного Суду України і приступила до виконання обов`язків, то цей Указ вичерпав свою дію і не може бути скасований після його виконання…. Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Окрім того, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на свою усталену та послідовну позицію у питанні скасування суб`єктом видання акта індивідуальної дії, який вичерпав свою дію фактом його виконання, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання, оскільки таке скасування дестабілізує суспільні відносини та порушує принцип правової визначеності (наприклад, постанови від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 2 березня 2023 у справі № 9901/61/20)».

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про скасування рішення Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі №СП-432/2019/4411-03 від 02.12.2019 "Про порушення та проведення спеціального розслідування щодо імпорту в Україну шприців незалежно від країни походження та експорту" та похідні вимоги щодо зобов`язання прийняти рішення про припинення спеціального розслідування щодо імпорту в Україну шприців незалежно від країни походження та експорту без застосування спеціальних заходів, не підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд не зазначає відповідно до частини першої статті 239 КАС України до юрисдикції якого суду віднесено розгляд цієї справи, з огляду на те, що ця справа непідсудна жодному суду.

Такий висновок ґрунтується на правовій позиції, що викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № П/9901/385/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 9901/591/18, від 12 червня 2019 року у справі № 9901/70/19 та інші.

Так, у вказаній справі суд зазначив, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Керуючись статтями 238, 239, 241, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за позовом Асоціації "Оператори ринку медичних виробів" до Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, треті особи, як не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів "Гемопласт", Товариство з обмеженою відповідальністю "Умедо Груп", про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено 18.04.2025.

Суддя Олег ГРЕСЬКО