Справа № 320/21756/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2025 року Київ № 320/21756/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора №1049ц від 26.07.2022 в частині внесення змін в наказ Генерального прокурора №435ц від 15.03.2022 про увільнення ОСОБА_1 ;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь 1 339 198,88 грн як суму середньої заробітної плати за період з 19.07.2022 по 23.06.2023 включно;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора провести компенсацію ОСОБА_1 недоотриманого доходу (середньої заробітної плати за період з 19.07.2022 по 23.06.2023 включно) відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості за відповідний місяць.

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора здійснювати виплату ОСОБА_1 середній заробіток з 26.06.2023 до дня фактичного звільнення з військової служби.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з наказом заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури №1480 від 04.11.2016 позивача у порядку переведення, з 08.11.2016 було призначено на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України. В подальшому, наказом №2243 ц від 28.12.2019 позивача, з 02.01.2020 переведено прокурором другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора.

24.02.2022, у зв`язку з повномасштабним вторгненням, позивач вступив до лав Збройних Сил України, у тому числі використовуючи для потреб оборони (в інтересах держави) особисте майно автомобіль.

На підставі наказу Головонокомандувача Збройних Сил України від 05.03.2023 №244-РС позивач був направлений для подальшого проходження військової служби до Служби безпеки України.

Наказом Генерального прокурора №435 від 15.03.2022, позивач з 26.02.2022 був увільнений від виконання обов`язків прокурора, у зв`язку із вступом на військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період із збереженням посади та середнього заробітку до дня фактичного звільнення з військової служби.

Проте, наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора №1049 ц від 26.07.2022, з 19.07.2022 внесено зміни у наказ Генерального прокурора від 15.03.2022 №435 ц про увільнення ОСОБА_1 виключивши з нього словосполучення «середній заробіток» на підставі прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Однак, на думку позивача таке розпорядження звужує гарантовані йому соціальні права, що є порушенням Конституції України, оскільки відповідач порушив норми ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки заробітна плата прокурору не може визначатись іншими законами, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, при цьому не вносились зміни до Закону України «Про прокуратуру», тобто не може позбавляти прокурорів виплати заробітної плати, належної їм відповідно до Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 №100, який застосовується, зокрема у випадку виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час.

Зауважує, що виключена з КЗпП України загальна гарантія для працівників щодо збереження за ними середнього заробітку під час призову на військову службу фактично і юридично була і залишилась в нормах Закону України «Про прокуратуру» для прокурорів. Крім того, таке виключення цієї гарантів в КЗпП не є обов`язком, а стало правом роботодавця припиняти таку виплату.

Вважає, що зважаючи на позицію Конституційного Суду України у питанні оцінки можливості/неможливості звуження існуючих прав людини і громадянина, які не обмежуються лише закріпленими у Конституції України, вважає, що оскаржуваний наказ винесений на підставі Закону №2352-ІХ, який суперечить Конституції України, оскільки звужує існуючі права громадянина, а тому не мав бути застосований. З огляду на що, вважає, що наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Поряд з цим, позивач вказує, що зважаючи на несвоєчасну виплату в повному обсязі середньої заробітної слати, відповідач має провести також компенсацію недоотриманого доходу відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості за відповідний місяць.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників за наявними матеріалами справи.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, де позовні вимоги не визнав, та зазначив, що 19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, згідно якого у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Враховуючи викладене, правові підстави для виплати середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, з 19.07.2022 у роботодавців, відсутні.

Спростував твердження позивача, що оскаржуваний наказ відповідача суперечить статті 22 Конституції України, оскільки відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі па життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Закон України від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ вступив в дію з 24.03.2022 року до закінчення воєнного стану. Згідно з статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, цей Закон визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також: осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, відповідач вважає, що положення Закону №2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону №2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Позивачем подано відповідь на відзив, де він не погодився з аргументами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву та відкинув посилання на два рішення Конституційного Суду України №20-рп/2011 від 26.12.2011 та №5-р/2018 від 22.05.2018, згідно з якими ніби то держава вправі обмежувати, зменшувати соціально - економічні права через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Вказав, що в частині розмірів отриманого середнього заробітку до 19.07.2022 у порівнянні з розмірами грошового забезпечення позивача як військовослужбовця детально зазначено в позові з наданням підтверджуючих документів, тому на думку позивача, одержання ним вдвічі меншого грошового забезпечення порівняно із посадовим окладом САП чи середнім заробітком, який він отримував як прокурор САП, є неналежним і справедливим забезпеченням прав позивача і законних очікувань.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , наказом заступника Генерального прокурора України керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури від 04.11.2016 №1480-ц був призначений на посаду прокурора другого відділу управління персонального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури з 08.11.2016 в порядку переведення з прокуратури Сумської області, як такого, що пройшов конкурсний відбір.

Наказом заступника Генерального прокурора України керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури від 28.12.2019 ОСОБА_1 переведено на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора на посаду прокурора з 02.01.2020.

Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 військовозобов`язаний запасу, солдат ОСОБА_1 , який прибув із територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» вважається призначеними на посади за штатом воєнного часу, зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення. Крім того, з 24.02.2022 ОСОБА_1 прийняв посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою, встановлено посадовий оклад у розмірі 2730 на місяць та 4 тарифний розряд. Наказано виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 289%, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

Наказом Генерального прокурора від 15.03.2022 №435 ц увільнено з 26.02.2022 ОСОБА_1 від виконання обов`язків прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу генерального прокурора, у зв`язку із вступом на військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період із збереженням посади та середнього заробітку до дня фактичного звільнення (стаття 119 КЗпП України).

У подальшому наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26.07.2022 №1049 ц, керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, з 19.07.2022 внесено зміни в наказ Генерального прокурора, виключивши з нього словосполучення «середній заробіток» у відповідних відмінках, а саме в наказі від 15.03.2022 №435 ц про увільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до Витягу із наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.03.2023 №244-РС, молодшого сержанта ОСОБА_1 , за його згодою звільнено з займаної посади, виключено із списків особового складу Збройних Сил України і направлено для подальшого проходження військової служби до Служби безпеки України.

Відповідно до Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2023 №78 молодшого сержанта ОСОБА_1 , механіка радіостанції інформаційно-телекомунікаційного зв`язку військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 05.03.2023 №244-РС, відповідно до частини 13 статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пунктів 10 та 144 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, вважати таким, що справи та посаду здав, виключено зі списків особового складу і направлено до нового місця служби до Служби безпеки України в місті Києві.

З 18.03.2023 виключено зі списків особового складу частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Відповідно до наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», наказано виплатити:

- посадовий оклад за посадою механіка радіостанції інформаційно- телекомунікаційного зв`язку військової частини НОМЕР_1 з 01 по 18 березня 2023 року;

- оклад за військовим званням молодший сержант з 01 по 18 березня 2023 року.

Наказано виплатити щомісячну місячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 556%, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01 по 18 березня 2023 року.

При цьому, вказано що грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік, передбачену наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» у розмірі місячного грошового забезпечення позивач не отримав.

Крім того, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, відповідно до розділу XXIV наказу Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», та пункту 6 наказу Міністра оборони України від 31.01.2022 №30 «Про затвердження бюджетної політики Міністерства оборони України на 2023 рік» (зі змінами) позивач не отримав.

Наказано виплатити додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та внесеною зміною до неї постановою Уряду від 07.03.2022 року №217 з 01.03.2023 по 18.03.2023 року в розмірі 30 000 гривень пропорційно у розрахунку на місяць.

Відповідно до витягу з зазначеного наказу додаткову відпустку за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення позивач не використав, щорічна основна відпустка за 2023 рік не надавалася, постійним або службовим житлом від Міністерства оборони України позивач не забезпечувався.

Позивач, не погоджуючись з припиненням виплати відповідачем середнього заробітку з 19.07.2022, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) обумовлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною дев`ятою вказаної статті щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць;військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (ч. 2 ст. 2 Закону №2232-ХІІ).

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011 -XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

За приписами частин 1 та 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань. На військову службу під час мобілізації можуть бути призвані особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади. Під час дії особливого періоду військова служба (дія контрактів) для військовослужбовців продовжується у порядку, визначеному частиною дев`ятою статті 23 цього Закону. У разі оголошення демобілізації звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, здійснюється відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Так, частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній до 18.07.2022 включно, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (набрав чинності 19.07.2022) внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Так, зі змісту норми частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України, яка є чинною з 19.07.2022 вбачається, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З огляду на викладені норми права суд констатує, що починаючи з 19.07.2022 не зберігається середній заробіток за особами, визначеними в частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України, в тому числі призваними на військову службу за призовом під час мобілізації.

Щодо доводів позивача про те, що спірний наказ виданий з порушенням ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», суд зазначає наступне.

Законом України «Про прокуратуру» регулюється заробітна плата прокурора та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Заробітна плата прокурора - стажиста окружної прокуратури складається з посадового окладу, який установлюється в розмірі двох третин посадового окладу прокурора окружної прокуратури, та надбавки за вислугу років.

Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора обласної прокуратури - 1,2;

2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.

Посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі:

1) Генерального прокурора - 1,7 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

2) першого заступника Генерального прокурора - 1,5 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

3) заступника Генерального прокурора - 1,3 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

4) керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

5) заступника керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

6) керівника обласної прокуратури - 1,5 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

7) першого заступника керівника обласної прокуратури - 1,4 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

8) заступника керівника обласної прокуратури - 1,3 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

9) керівника підрозділу обласної прокуратури - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

10) заступника керівника підрозділу обласної прокуратури - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

11) керівника окружної прокуратури - 1,5 посадового окладу прокурора окружної прокуратури;

12) першого заступника керівника окружної прокуратури - 1,4 посадового окладу прокурора окружної прокуратури;

13) заступника керівника окружної прокуратури - 1,3 посадового окладу прокурора окружної прокуратури;

14) керівника підрозділу окружної прокуратури - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора окружної прокуратури;

15) заступника керівника підрозділу окружної прокуратури - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора окружної прокуратури.

Посадовий оклад прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури не може бути меншим за посадовий оклад керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування.

Посадові оклади прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, які, у тому числі, перебувають на адміністративних посадах, установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури з такими коефіцієнтами:

1) заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури - 2 посадові оклади прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури;

2) перший заступник, заступник керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури - 1,4 посадового окладу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури;

3) керівник управління, заступник керівника управління Спеціалізованої антикорупційної прокуратури - 1,3 посадового окладу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури;

4) керівник відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури - 1,25 посадового окладу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури;

5) заступник керівника відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури - 1,17 посадового окладу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури;

6) прокурор центрального апарату Спеціалізованої антикорупційної прокуратури - 1,1 посадового окладу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Посадовий оклад державних службовців Спеціалізованої антикорупційної прокуратури встановлюється у розмірі, що дорівнює чотирьом розмірам посадового окладу, встановленого Кабінетом Міністрів України для працівників, які займають відповідні посади в центральних органах виконавчої влади.

Прокурори та інші працівники Спеціалізованої антикорупційної прокуратури отримують премії, надбавки та інші виплати, передбачені цим Законом та іншими законами.

Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, саме Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, яким врегульовано питання виплати заробітної плати прокурору.

У той же час, положеннями Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано проходження діючим прокурором військової служби, у тому числі за призовом під час мобілізації на особливий період та виплати заробітної плати прокурора за таких умов.

Разом з тим, спеціальним законом у сфері регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, враховуючи ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» колегія суддів зазначає, що позивач, як громадянин України, призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, користується гарантіями, передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпП України

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, у частині 3 статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Тобто, з 19.07.2022, у зв`язку з прийняттям Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» скасовано збереження середнього заробітку за мобілізованими працівниками та за такими працівниками з 19.07.2022 зберігається лише місце роботи і посада.

Отже, з 19.07.2022 серед трудових та соціальних гарантій працівникам, які призвані на військову службу під час мобілізації, відсутнє право на отримання середнього заробітку за місцем роботи.

Як встановлено судовим розглядом, з 24.02.2022 відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 військовозобов`язаний запасу, солдат ОСОБА_1 , який прибув із територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» вважається призначеними на посади за штатом воєнного часу, зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.

Так, на момент видання спірного наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26.07.2022 №1049 ц, яким внесено зміни до наказу №435 ц від 15.03.2022, яким увільнено позивача від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та фактично припинено нарахування середнього заробітку, положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України діяли в редакції, яка не передбачала збереження за мобілізованими працівниками середнього заробітку на час проходження військової служби.

За наведених обставин суд вважає, що наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26.07.2022 №1049 ц, оскаржуваний в частині припинення виплати позивачу середнього заробітку, є таким, що виданий у відповідності до вимог чинного законодавства, є правомірним та скасуванню не підлягає.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2018 №5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 №2рп/2016).

Щодо покликань позивача на рішення Ради суддів України від 05.08.2022 як на таке, що може свідчити на користь одночасної виплати заробітної плати прокурора і грошового забезпечення військовослужбовця, суд вважає його не релевантним до даних правовідносин, оскільки він стосується суддівської винагороди, визначеної статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, на відміну від Закону № 1697-VII, безпосередньо передбачає можливість виплати частини суддівської винагороди судді, який не здійснює правосуддя. Інші доплати до суддівської винагороди мають виплачуватися судді у випадках, коли суддя не здійснює правосуддя у зв`язку з обставинами, які не залежать від суддів і не обумовлені їх поведінкою. Вказане Рішення ніяким чином не може впливати на права та обов`язки відповідача та регулювати правовідносини, які склались у позивача з відповідачем.

Відносно покликань позивача на те, що оскаржуваний наказ звужує його права і свободи та призводить до погіршення становища, суд зазначає наступне.

Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ був прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.»

У п. 3 вказаного рішення зазначене, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Водночас, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (зі змінами), а саме пунктом 1 вказаної постанови встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Суд вважає, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, є виправданим та відповідає Конституції України.

Розділом Х Закону України «Про прокуратуру» визначено організаційне забезпечення діяльності прокуратури, відповідно до якого держава забезпечує фінансування та належні умови функціонування прокуратури і діяльності прокурорів.

Забезпечення функціонування системи прокуратури передбачає:

1) визначення у Державному бюджеті України видатків на фінансування прокуратури не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення її повноважень відповідно до закону;

2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування прокуратури;

3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення прокурорів.

В Україні діє єдина система забезпечення функціонування прокуратури.

Органи прокуратури, інші органи державної влади беруть участь в організаційному забезпеченні діяльності прокуратури у випадках і порядку, визначених цим та іншими законами.

Фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Фінансування Спеціалізованої антикорупційної прокуратури здійснюється згідно з кошторисами, затвердженими заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Прокурор забезпечується окремим робочим місцем та необхідними для роботи засобами.

Органи прокуратури забезпечуються транспортними і матеріально-технічними засобами у порядку, затвердженому Генеральним прокурором, у межах видатків, затверджених у Державному бюджеті України на утримання органів прокуратури.

Місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування забезпечують розташовані на їх території органи та установи прокуратури відповідними службовими приміщеннями на умовах оренди.

Розділ VII Закону України «Про прокуратуру» визначає порядок звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень на посаді.

У той же час, положеннями Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано питання проходження діючим прокурором військової служби, не визначено порядку здійснення у такому випадку оплати праці, а отже, як встановлено вище, застосуванню підлягають приписи ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки саме на підставі вказаної правової норми за позивачем, який проходить військову службу, зберігається посада та місце роботи прокурором.

Решта доводів позивача щодо наведених доказів, ґрунтуються виключно на власному трактуванні відповідних положень законодавства і обставин та не викликають обґрунтованих сумнівів у суду щодо допустимості і достовірності таких доводів, а тому, з огляду на позицію ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, 18.07.2006 , суд не вважає за необхідне надавати детальну відповідь на решту таких аргументів.

Суд зауважує, що вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача 1 339 198,88 грн як суму середньої заробітної плати за період з 19.07.2022 по 23.06.2023 включно, зобов`язання Офіс Генерального прокурора провести компенсацію позивачу недоотриманий дохід (середню заробітну плату за період з 19.07.2022 по 23.06.2023 включно) відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості за відповідний місяць та зобов`язання відповідача здійснювати виплату ОСОБА_1 середній заробіток з 26.06.2023 до дня фактичного звільнення з військової служби є похідними вимогами від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26.07.2022 №1049 ц в частині внесення змін в наказ Генерального прокурора №435 ц від 15.03.2022 про увільнення ОСОБА_1 , у задоволення якої суд відмовив.

З огляду на викладені обставини, суд зазначає що не підлягають задоволенню вказані вимоги позивача.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, у справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, враховуючи, що у задоволенні позову позивачу відмовлено, тому понесені ним судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.