Справа № 460/10485/24
Суддя: О.О. Максимчук
Дата ухвалення: 2025-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 квітня 2025 рокум. Рівне№460/10485/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позицій учасників справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся через свого адвоката (далі - представник/адвокат позивача) до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд) з вказаним адміністративним позовом (позовною заявою) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача, оформлену листом від 17 червня 2024 року №2/112, щодо не звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 . На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року у справі №460/23677/23, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2024 року, командуванням військової частини НОМЕР_1 (відповідачем) повторно розглянуто рапорт позивача від 21.08.2023 про його звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною, та відмовлено у звільненні з військової служби. Підставою для відмови у відповіді вказано те, що у Позивача є мати ОСОБА_2 , яка є дочкою ОСОБА_3 , спільно з нею проживає, та є особою, що може, окрім позивача, якого призначено опікуном ОСОБА_3 , здійснювати опіку над нею. Позивач вважає протиправною вказану відмову відповідача у звільненні його з військової служби та такою, що суперечить нормам чинного законодавства, а тому просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та подав до суду відзив, у якому відповідач виклав свої заперечення проти позову. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначає про те, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 у справі №460/23677/23 частково задоволено позов та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ), з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2024 рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 у справі №460/23677/23 залишено без змін, в тому числі залишена без змін правова оцінка, надана судом першої інстанції. Отже, відповідачем було повторно розглянуто рапорт позивача та прийнято рішення про відмову у звільненні з військової служби, яке викладено у листі від 17.06.2024 №2/112 із врахуванням правової позиції Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 у справі №460/23677/23. При цьому, чинним законодавством не передбачено прийняття військовою частиною будь-якого наказу про відмову у звільненні.

Відповідач вважає, що за таких обставин вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , оформлену листом від 17.06.2024 №2/112, щодо не звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною, зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби за вказаною підставою, є безпідставними і не підлягають задоволенню.

2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.

Позовна заява подана до суду 10.09.2024 у електронній формі із використанням електронного кабінету підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства суду 11.09.2024.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2024 визначено суддю Максимчука О.О. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду справи за вказаною позовною заявою.

Ухвалою від 16.09.2024 суд прийняв вказану позовну заяву до розгляду і відкрив провадження в адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановив учасникам справи строки на подання заяв по суті спору.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, подав до суду 30.09.2024 відзив, у якому відповідач виклав свої заперечення проти позову.

Позивач подав до суду 31.10.2024 клопотання про долучення доказів.

07.11.2024 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на клопотання позивача від 31.10.2024 про долучення доказів.

На момент розгляду справи по суті і ухвалення судом цього рішення інші заяви, клопотання від учасників справи до суду не надійшли, а також суд не здійснював інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.

21.08.2023 позивач звернувся з рапортом до командира взводу матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив клопотання перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ через такі сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною. До вказаного рапорту позивачем долучено наступні документи: копію паспорту та картки платника податків ОСОБА_3 ; копію паспорту та картки платника податків ОСОБА_1 ; акт від 25.07.2023 виконавчого комітету Буської міської ради; копію довідки до акта огляду МСЕК 12ААВ №745976 від 27.07.2023; копію рішення Буського районного суду Львівської області від 23.05.2023 у справі №943/307/23; копію ухвали Буського районного суду Львівської області від 23.05.2023 у справі №943/307/23; копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 НОМЕР_3 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 НОМЕР_4 .

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року у справі №460/23677/23, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2024 року, частково задоволено позовні вимоги позивача, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду у встановленому порядку рапорту ОСОБА_1 від 21.08.2023 про звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 21.08.2023 про звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року у справі №460/23677/23, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2024 року командуванням військової частини НОМЕР_1 повторно розглянуто рапорт позивача від 21.08.2023 про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною. Повторно розглянувши рапорт та додані документи, а також враховуючи правову оцінку Рівненського окружного адміністративного суду, яка викладена у рішенні суду від 29.01.2024 у справі №460/23677/23, відповідач відмовив позивачу у звільненні з військової служби, оскільки у позивача є мати, яка спільно проживає та фактично забезпечує постійний догляд, опіку за недієздатною особою з інвалідністю І групи, і мати зобов`язана це робити згідно вимог законодавства, то у військовослужбовця (позивача) не виникає необхідності для забезпечення такого постійного догляду чи опіки, а відтак не виникає й підстав для його звільнення з військової служби.

Вважаючи відмову відповідача у задоволенні рапорту позивача протиправною, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом (позовною заявою) у цій справі з наведеними вище позовними вимогами до відповідача.

4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду.

Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Надалі, воєнний стан був неодноразово продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами.

Указом Президента України №69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Укази Президента України про мобілізацію щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-ХІІ (далі - Закон №1932-ХІІ) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон №2232-ХІІ.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частиною 6 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, передбачені частиною 4 цієї статті. Пунктом 1 визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), пунктом другим під час дії воєнного стану.

Згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції чинній на момент спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами (абзац 15 пункту 3 частини 12 статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Порядок №1153). Відповідно до ст. 233 Порядку №1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням визначені Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженою наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31.01.2024 №40, (далі -Інструкція з діловодства у Збройних Силах України).

Так пунктом 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України визначено, що одним з видів документів, які створюються у Збройних Силах України є рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

З наявних матеріалів справи суд встановив, що позивач звернувся 21.08.2023 з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_2 про його звільнення з військової служби на підставі пп., «г» п. 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII. В матеріалах справи наявна копія рапорту від 21.08.2023 із вимогою про звільнення з військової служби. До вказаного рапорту позивачем було долучено серед іншого копію рішення Буського районного суду Львівської області від 23.05.2023 у справі №943/307/23. Водночас, відповідач на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року у справі №460/23677/23, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2024 року повторно відмовив позивачу у звільненні з військової служби з тих підстав, що у позивача є матір, яка спільно проживає та фактично забезпечує постійний догляд, опіку за недієздатною особою з інвалідністю І групи.

Суд зі змісту рішення Буського районного суду Львівської області від 23.05.2023 у справі №943/307/23 встановив, що ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 - визнано недієздатною. Вказаним рішенням суду вирішено встановити опіку над ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та призначити її опікуном ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною встановлена на два роки.

Окрім того, в рішенні зазначено про те, що ОСОБА_1 є внуком ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_4 та НОМЕР_3 та свідоцтвом про шлюб НОМЕР_5 , згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до висновку опікунської ради при виконавчому комітеті Буської міської ради від 26.04.2023 року Опікунська рада визнає доцільним призначення опікуном ОСОБА_1 над гр. ОСОБА_3 . Даний висновок затверджений рішенням виконавчого комітету Буської міської ради №75 від 28.04.2023 року.

Суд звертає увагу, що вказані вище факти вже були предметом дослідження при розгляді справи Рівненським окружним адміністративним судом, а також під час перегляду справи в апеляційному порядку та встановлені в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2024 року у справі №460/23677/23, де зокрема апеляційний суд зауважив, що відповідно до вимог частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Отже, відповідач зобов`язаний виконати (врахувати, взяти до уваги) приписи суду, що викладені в рішенні суду, яке набрало законної сили. Незгода відповідача з рішенням суду, чи з мотивами, якими керувався суд, ухвалюючи відповідне рішення, є підставою для оскарження цього рішення та, в жодному разі, не є підставою для ухилення від його виконання. Тому не мають правового підґрунтя пояснення відповідача про те, що суд, на думку відповідача, «не правильно» прийняв рішення про призначення позивача опікуном.

Суд зауважує, що відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, за змістом частини 4 статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.04.2018 у справі №825/705/17, від 06.03.2019 у справі №813/4924/13-а, від 15.11.2019 у справі №826/198/16 та від 12.10.2020 у справі №814/435/18.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Отже, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 18.04.2024 у справі №120/14574/21-а.

Суд звертає увагу на той факт, що матеріали справи не містять доказів того, що рішення Буського районного суду Львівської області від 23.05.2023 у справі №943/307/23 будь-якими особами оскаржувалось та в подальшому скасовувалось, а відтак таке рішення є чинним, зокрема строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначений на два роки, при цьому рішення набрало законної сили 22.06.2023, а відтак повинно було враховуватись відповідачем під час прийняття ним рішення щодо звільнення позивача зі служби.

Окремо суд зазначає, що згідно з частиною 4 статті 63 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Відповідно до частини 1 статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Слід звернути увагу на те, що згідно частини 1 статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Судом встановлено, що у рішенні Буського районного суду Львівської області від 23.05.2023 у справі №943/307/23, яким позивача призначено опікуном над недієздатною ОСОБА_3 міститься посилання на те, що представник заінтересованої особи органу опіки і піклування Буської міської ради в судове засідання не з`явився, подав суду письмову заяву з проханням справу слухати у його відсутності, заявлені вимоги не заперечив. Отже орган опіки та піклування погодився з позицією заявника щодо визнання фізичної особи ОСОБА_3 недієздатною та встановлення опіки і призначення останній опікуном ОСОБА_1 .

Окрім того суд звертає увагу, що абзацом 15 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено підставу для звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів та відповідачем не доведено, що за недієздатною ОСОБА_3 здійснюється піклування (опіка) іншими особами за якими визначено такий обов`язок, при цьому в матеріалах справи є чинне рішення Буського районного суду Львівської області від 23.05.2023 у справі №943/307/23, яким саме на позивача покладено обов`язок зі здійснення опіки за недієздатною.

Окрім того в ході судового розгляду цієї справи суд встановив, що матір позивача, яка є донькою недієздатної ОСОБА_3 наразі також потребує постійного стороннього догляду та оперативного лікування, що підтверджується медичним висновком ЛКК від 30.10.2024 №952, а отже остання не може здійснювати догляд за недієздатною матір`ю, оскільки теж потребує стороннього догляду.

Враховуючи наведене, суд вважає, що визнання Буським районним судом Львівської області від 23.05.2023 у справі №943/307/23 недієздатною ОСОБА_3 та призначення їй опікуна ОСОБА_1 (позивача у цій справі) дає йому право на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 (зокрема абз. 15 п. 3 ч. 12 ст. 26) Закону №2232-ХІІ.

Так, згідно з частиною 1 статті 60 Цивільного кодексу України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає їй опікуна, тобто такий опікун призначається лише судом, що і мало місце у спірних правовідносинах.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 (зокрема абз. 15 п. 3 ч. 12 ст. 26) Закону №2232-ХІІ у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами, а відтак відповідач протиправно відмовив позивачу у звільненні його з військової служби.

Стосовно компетенції відповідача щодо прийняття рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 , суд звертає увагу на таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04.09.2021 року у справі №320/5007/20, від 14.09.2021 року у справі №320/5007/20, від 23.12.2021 року у справі №480/4737/19 та від 13.10.2022 року у справі №380/13558/21.

Також суд ураховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 року у справі №806/965/17 та від 27.09.2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, рапорт позивача був розглянутий відповідачем повторно на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року у справі №460/23677/23, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2024 року, і в його задоволенні відповідачем відмовлено, оскільки у військовослужбовця є мати, яка спільно проживає та фактично забезпечує постійний догляд, опіку за недієздатною особою з інвалідністю І групи, і мати зобов`язана це робити згідно вимог законодавства, то у військовослужбовця не виникає необхідності для забезпечення такого постійного догляду чи опіки, а відтак не виникає й підстав для його звільнення з військової служби

Водночас судом зроблено висновок, що рішенням Буського районного суду Львівської області від 23.05.2023 у справі №943/307/23, яке ніким не оскаржувалось та є чинним, саме на позивача покладено обов`язок зі здійснення опіки за недієздатною і при цьому відповідачем не доведено, що за недієздатною ОСОБА_3 здійснюється піклування (опіка) іншими особами за якими визначено такий обов`язок.

Варто наголосити, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Зважаючи на це та враховуючи, що норма абз. 5 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ містить імперативний припис, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), - у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами (тобто відсутня дискреція щодо прийняття рішення за наявності цих обставин звільняти чи не звільняти), суд уважає, що обраний спосіб захисту порушеного права позивача є ефективним і відповідає завданню адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.04.2024 року у справі №140/12873/23 і суд не знаходить підстав для відступу від цього правового висновку у справі, що розглядається.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене та оцінюючи надані учасниками справи докази в сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повного задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України«Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України«Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_6 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ).

Суддя Олександр МАКСИМЧУК