Справа № 360/321/25
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2025-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 квітня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/321/25

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 14 лютого 2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) з позовною вимогою про:

- визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 04 січня 2025 року № 4/нод «Про результати службового розслідування» про притягнення позивача до матеріальної відповідальності у повному обсязі у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у частині здійснення надлишкових виплат грошових коштів на суму 171210,27 грн.

У обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача 15 січня 2025 року командуванням військової частини НОМЕР_2 ознайомлено з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 04 січня 2025 року № 4/нод «Про результати службового розслідування» про притягнення у відповідності до вимог ч пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» до матеріальної відповідальності у повному обсязі в частині здійснення надлишкових виплат грошових коштів на суму 171210, 27 грн.

У наказі зазначено, що командиром розвідувальної роти управління військової частини НОМЕР_1 , за особистої неуважності та недотримання військової дисципліни, не подано рапорт до адміністративної групи штабу військової частини НОМЕР_1 щодо неприбуття солдата ОСОБА_2 з відпустки після лікування до військової частини НОМЕР_1 , що призвело до безпідставного продовження нарахування та виплати грошового забезпечення останньому з боку військової частини НОМЕР_1 за період травня-жовтня 2024 року в сумі 171210,27 грн.

Позивач з цим наказом не згоден, вважає, що його прийнято відповідачем без урахуванні всіх обставин, а саме: що позивач ще 29 травня 2024 року рапортом повідомив командира військової частини про неповернення солдата ОСОБА_2 ; що позивач за актом прийому-передачі справ та посади від 28 червня 2024 року передав посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшому лейтенанту ОСОБА_3 та на момент складання цього акта солдат ОСОБА_2 не рахувався за штатом роти позивача; що за наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11 липня 2024 року № 134 позивач зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , де справу та посаду прийняв 11 липня 2024 року.

Також позивач вважає, що оскаржуваний наказ прийнято відповідачем без дотримання Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 21.11.2017 № 608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/31371.

Ухвалою від 19 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву разом зі всіма доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; витребувано від відповідача докази, яких не вистачає для розгляду справи.

Від Військової частини НОМЕР_1 до суду 12 березня 2025 року надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 24 лютого 2022 року по 09 липня 2024 року, виконував обов`язки військової служби за посадою командира розвідувальної роти, який відповідно до статті 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний: піклуватися про підлеглих, знати їх потреби, порушувати перед старшими начальниками питання про задоволення їх прохань; проводити огляд та інструктувати військовослужбовців роти перед їх відпусткою, відрядженням і контролювати їх повернення; вести встановлений облік занять з бойової підготовки та облік особового складу роти (корабля), знати чисельність (наявність і відсутність) особового складу за списком, а також наявність і стан озброєння, боєприпасів, техніки, пального та інших матеріальних засобів; один раз на місяць звіряти дані ротного (корабельного) обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини.

Згідно з рапортом від 29 травня 2025 № 7170 позивач самостійно підтвердив, що військовослужбовець ОСОБА_2 06 травня 2024 року закінчив проходження ВЛК, однак цю доповідь здійснено лише через 23 дні після того як ОСОБА_2 , повідомив що останній потребує відпустки за станом здоров`я терміном 30 днів. У даному рапорті позивач не стверджує, що ОСОБА_2 , самовільно залишив військову частину, а лише про те що ОСОБА_2 , належним чином не оформив відпустку, однак командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 позивач не звертався з рапортом про надання відпустки ОСОБА_2 .

Статтею 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди у разі, зокрема здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій. Службовим розслідуванням цілком та повністю доведено протиправну бездіяльність колишнього командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , яка призвела до здійснення надлишкових виплат грошових коштів на суму 171210,27 грн.

Від позивача до суду 14 березня 2025 року надійшла відповідь на відзив, в якій додатково до наведених у позові обставин зазначено, що за твердженнями відповідача єдиною та головною причиною безпідставного нарахування та виплати ним грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 за період травня-жовтня 2024 року в сумі 171210,27 грн є невірне надання позивачем підлеглому розпоряджень щодо порядку оформлення відпустки та здійснення невірної доповіді. Проте позивач з такими твердженнями не погоджується, оскільки за усним розпорядженням (наказом) позивача, що передбачено абзацом другим пункту 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ОСОБА_2 зобов`язаний був звернутися до медичної служби та стройової частини з метою оформлення відпустки, чого ним не зроблено.

Про прийняте позивачем рішення він доповів начальнику медичної служби, що підтверджується його поясненнями (арк. 2 Акта службового розслідування від 03.01.2025), тим самим позивач вважає, що зі свого боку, в момент віддання розпорядження (наказу) він виконав всі необхідні та можливі від нього дії, виходячи із обстановки в якій він перебував, про що доповів начальнику медичної служби.

У подальшому, 29 травня 2024 року при звірці по особовому складу в стройовій частині з`ясувалось, що солдат ОСОБА_2 до них не звертався, відпустку не оформлював, що і стало підставою для подання позивачем рапорту від 29 травня 2024 року № 7170 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 та оповіщення чергового частини.

Отже, 29 травня 2024 року військова частина була поінформована про відсутність військовослужбовця без поважних причин, тобто про вчинення ним самовільного залишення військової частини.

Крім того позивач зазначає, що відповідно до наказу командира військової частин НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10 червня 2024 року № 63-РС солдата ОСОБА_2 увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 на підставі підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі Положення). Наказом командира військової частин НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11 червня 2024 року № 168 (пункт 6) на підставі підпункту 14 пункту 116 Положення солдата ОСОБА_2 звільнено з займаних посад і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 11 червня 2024 року. Підставою зарахування солдата ОСОБА_2 у розпорядження командира стала відсутність останнього понад 10 діб.

Отже позивач вважає, що враховуючи дату подання ним рапорту (29 травня 2024 року) та дату і обґрунтування прийняття командиром військової частин НОМЕР_1 наказу (по особовому складу) від 10 червня 2024 року № 63-РС, станом на 29 травня 2024 року військовій частині НОМЕР_1 було відомо про самовільне залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 , у зв`язку з чим зі спливом 10 днів його було зараховано у розпорядженні командира військової частини.

З огляду на положення Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260 (далі Порядок), позивач вважає, що у військової частини НОМЕР_1 не було підстав для нарахуванням грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 , як мінімум з 29 травня 2024 року, а так само його виплату, у т.ч. і у повному обсязі після 2-х місяців перебування у розпорядженні.

Отже, причиною переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 є бездіяльність посадових осіб військової частини НОМЕР_1 в частині не вчинення дій щодо належного реагування на факт самовільного залишення військовослужбовцем військової частини, зокрема: несвоєчасне подання повідомлень про факт СЗЧ; не прийняття наказу про призупинення виплати грошового забезпечення з дня скоєння СЗЧ; несвоєчасне призначення службового розслідування тощо, а не дії позивача.

Крім того, позивач стверджує, що з 28 червня 2024 року, тобто з моменту передачі справ та посади командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 за актом приймання-передачі посади командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 (вх. № 4463дск від 29.06.2024), він не мав жодного відношення до розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , у тому числі до обліку її особового складу, складання та подання рапортів на преміювання особового складу.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи у змішаній формі та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) в період з 24 лютого 2022 року по 09 липня 2024 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , з 23 березня 2023 року призначений на посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , з 24 травня 2024 року - на посаду викладача циклової комісії розвідки військової частини НОМЕР_2 , з 09 липня 2024 року виключений зі списків особового складу та з всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із вибуттям до нового місця служби, з 11 липня 2024 року зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення військової частини НОМЕР_2 , що підтверджено наданими в матеріали справи копіями: довідки військової частини НОМЕР_1 б/д та б/н; довідки військової частини НОМЕР_2 від 29 жовтня 2024 року № 2508/1089; витягів із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24 лютого 2022 року № 37; від 14 вересня 2022 року № 195; від 23 березня 2023 року № 81; від 09 липня 2024 року № 196; витягу із наказу командира військової частина НОМЕР_4 (по особовому складу) від 24 травня 2024 року № 256; витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11 липня 2024 року № 134.

Відповідно до акта прийому-передачі справ та посади командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 від 28 червня 2024 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27 травня 2024 року № 321/нагд у період з 27 травня по 28 червня 2024 року лейтенант ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 прийняв справи та посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 (акт зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 29 червня 2024 року).

Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 09 грудня 2024 року № 804/нагд «Про призначення службового розслідування» відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/311371, та на підставі рапорту начальника розрахункової групи ФЕС військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 від 07.12.2024 № 2482/р з метою уточнення причин і обставин, що сприяли до переплати грошового забезпечення за травень-жовтень 2024 року солдату ОСОБА_2 , а також встановлення ступеня вини осіб, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, наказано, зокрема: провести службове розслідування стосовно переплати грошового забезпечення за травень-жовтень 2024 року солдату ОСОБА_2 (пункт 1); проведення службового розслідування доручити офіцеру відділення з психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_7 ( НОМЕР_5 ); майору ОСОБА_7 провести службове розслідування та подати акт службового розслідування встановленим порядком для прийняття рішення в термін до 08.01.2025 (пункт 3).

За результатами проведення службового розслідування складено акт службового розслідування (далі - Акт), який 03 січня 2025 року затверджено командиром військової частини НОМЕР_1 .

Як вказано у розділі 3 Акта, під час проведення службового розслідування встановлено, що з рапорту начальника розрахункової групи ФЕС військової частини НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_6 від 07 грудня 2024 року № 2482/р стало відомо, що солдату ОСОБА_2 переплачено грошове забезпечення за травень-жовтень 2024 року. При перевірці військовослужбовців, котрі виведені в розпорядження (та отримують грошове забезпечення), фінансово-економічною службою (ФЕС) військової частини НОМЕР_1 виявлений факт переплати грошового забезпечення в сумі 171210,27 грн солдату ОСОБА_2 , оскільки останній відсутній на військовій службі та в підрозділі військової частини не знаходився з травня по жовтень 2024 року.

Враховуючи зазначене за даним фактом командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ від 09 грудня 2024 року № 804/нагд про призначення службового розслідування.

В ході службового розслідування встановлено, що 29 травня 2024 року командир розвідувальної роти управління військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_4 подав рапорт від 29 травня 2024 року № 7170 (на двох аркушах з висновком ВЛК від 06 травня 2024 року № 3332), в якому вказав, що розвідник 2 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 06 травня 2024 року пройшов військово-лікарську комісію у військовій частині НОМЕР_6 , по результатам якої він потребує відпустки для лікування у зв`язку із хворобою на 30 (тридцять) календарних днів. Проте до військової частини ОСОБА_2 не з`явився для оформлення відпустки.

Із пояснення начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_8 , стало відомо, що лейтенант ОСОБА_4 звертався до нього в телефонному режимі щодо законності відпустки ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_8 наголосив, що відповідальність за контроль наявності особового складу покладено на командира підрозділу згідно керуючих наказів.

Згідно з поясненнями діловода адміністративної групи штабу військової частин НОМЕР_1 ст. солдата ОСОБА_9 , до адміністративної групи військової частини НОМЕР_1 за травень місяць 2024 року засобами СЕДО не надходили документи: висновок ВЛК від 06 травня 2024 року № 3334 та рапорт на відпустку для лікування у зв`язку із хворобою на 30 (тридцять) календарних днів солдата ОСОБА_2 .

У подальшому солдата ОСОБА_2 , розвідника 2 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , згідно з наказом від 10 червня 2024 року № 63-РС увільнили від займаної посади і зарахували у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . При цьому ОСОБА_2 , грошове забезпечення нараховувалось та своєчасно виплачувалось, що підтверджено поясненнями начальника фінансової служби військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_10 . Виведення військовослужбовця у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 не являється підставою для призупинення нарахування чи виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 .

Отже, командир розвідувальної роти управління військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_4 не здійснив контроль наявності особового складу, а саме не подав рапорт (від 08 червня 2024 року) про відсутність розвідника 2 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , який не прибув з відпустки для лікування у зв`язку із хворобою на 30 (тридцять) календарних днів (дата прибуття до військової частини 08 червня 2024 року). У зв`язку з цим солдата ОСОБА_2 вчасно не подано в СЗЧ, та не призупенено нарахування та виплату грошового забезпечення, що привело до переплати солдату ОСОБА_2 грошового забезпечення в сумі 171210,27 грн.

У розділі 4 Акта вказано, що в ході службового розслідування встановлено, що командир розвідувальної роти управління військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_11 за особистої неуважності та недотримання військової дисципліни не подав рапорт до адміністративної групи штабу військової частин НОМЕР_1 щодо неприбуття солдата ОСОБА_2 до військової частини з відпустки після лікування до військової частини НОМЕР_1 , що призвело до безпідставного продовження нарахування та виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 з боку військової частини НОМЕР_1 в сумі 171210,27 грн.

Виходячи з матеріалів службового розслідування вина військовослужбовця виражається у формі неуважності та недотримання військової дисципліни, що призвело до безпідставного продовження нарахування грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 з боку військової частини НОМЕР_1 .

Своїми діями лейтенант ОСОБА_1 порушив вимоги наступних нормативно-правових актів:

абзац другий статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України щодо обов`язку кожного військовослужбовця додержуватися законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, наказів командирів;

абзац другий статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо обов`язку кожного військовослужбовця свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

абзац перший статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо обов`язку кожного військовослужбовця виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою;

статті 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо обов`язку начальників перевіряти виконання підлеглими відданих ним наказів;

частини першої пункту 1 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у частині здійснення надлишкових виплат грошових коштів.

Вказано, що причинами та умовами що сприяли вчиненню правопорушення є особиста недисциплінованість, недбале виконання службових обов`язків і неуважність лейтенанта ОСОБА_1 .

У пункті 3 розділу 5 Акта запропоновано у відповідності до вимог частини першої пункту 1 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у частині здійснення надлишкових виплат грошових коштів на суму 171210,27 грн, притягнути до матеріальної відповідальності у повному розмірі лейтенанта ОСОБА_1 .

На підтвердження вказаних в Акті обставин, встановлених в ході службового розслідування, в матеріали справи надано копію матеріалів службового розслідування за фактом недбалого виконання службових обов`язків військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_1 , розпочате 09 грудня 2024 року та звершене 04 січня 2025 року.

У наказі командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 04 січня 2025 року № 4/нод «Про результати службового розслідування» вказано, що відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/31371, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09 грудня 2024 року № 804/нагд «Про призначення службового розслідування», на підставі рапорту начальника розрахункової групи ФЕС військової частини НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_6 від 07 грудня 2024 року № 2482/р, офіцером відділення психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 проведено службове розслідування, з метою уточнення причин і обставин, що сприяли переплаті грошового забезпечення за травень-жовтень 2024 року солдату ОСОБА_2 , а також встановлення ступеня вини осіб, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

В ході службового розслідування встановлено, що командир розвідувальної роти управління військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_11 за особистої неуважності та недотримання військової дисципліни не подав рапорт до адміністративної групи штабу військової частин НОМЕР_1 щодо неприбуття солдата ОСОБА_2 з відпустки після лікування до військової частини НОМЕР_1 , що призвело до безпідставного продовження нарахування та виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 з боку військової частини НОМЕР_1 в сумі 171210,27 грн.

З метою не допущення подібних правопорушень в подальшому та притягнення винних до дисциплінарної відповідальності, наказано, зокрема:

службове розслідування вважати завершеним (пункт 1);

засобами СЕДО передати витяг із наказу про завершення у службового розслідування до військової частини НОМЕР_2 (пункт 2);

у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у частині здійснення надлишкових виплат грошових коштів на суму 171210,27 грн, притягнути до матеріальної відповідальності у повному розмірі лейтенанта ОСОБА_1 (пункт 3).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Згідно із частиною першою статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

У абзаці першому частини четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 № ХІV (далі - Статут).

Відповідно до статті 3 Статуту Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до абзаців першого, другого статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно із статтею 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до статті 28 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтею 30 Статуту визначено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Відповідно до статті 111 Статуту командир роти (корабля 4 рангу) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти (корабля), за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу роти (корабля), за підтримання внутрішнього порядку і додержання заходів пожежної безпеки в роті (на кораблі), за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти (корабля), за успішне виконання ротою (кораблем) бойових завдань, за ведення ротного (корабельного) господарства.

Командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля).

Статтею 112 Статуту визначено, що командир роти (корабля 4 рангу) зобов`язаний, зокрема:

піклуватися про підлеглих, знати їх потреби, порушувати перед старшими начальниками питання про задоволення їх прохань (абзац дванадцятий);

проводити огляд та інструктувати військовослужбовців роти перед їх відпусткою, відрядженням і контролювати їх повернення (абзац дев`ятнадцятий);

вести встановлений облік занять з бойової підготовки та облік особового складу роти (корабля), знати чисельність (наявність і відсутність) особового складу за списком, а також наявність і стан озброєння, боєприпасів, техніки, пального та інших матеріальних засобів (абзац двадцять перший);

один раз на місяць звіряти дані ротного (корабельного) обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини (абзац тридцятий).

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153).

Згідно із підпунктом 14 пункту 116 Положення № 1153 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац двадцять четвертий пункту 116 Положення № 1153).

Пунктом 144-1 Положення № 1153 визначено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються (абзац перший пункту 144-2 Положення 1153).

Підпунктом 5 пункту 180 Положення № 1153 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва).

Відповідно до абзацу третього пункту 186 Положення № 1153 відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) зі збереженням грошового та матеріального забезпечення надається військовослужбовцю відповідно до пункту 11 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03.10.2019 № 160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі Закон № 160-ІХ).

Відповідно до статті 1 Закону № 160-ІХ у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності (пункт 4);

пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано (пункт 5).

Згідно із частиною першою статті 3 Закону № 160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди (частина друга статті 3 Закону № 160-ІХ).

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом (частина четверта статті 3 Закону № 160-ІХ).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб (частина друга статті 5 Закону № 160-ІХ).

Частиною першою статті 6 Закону № 160-ІХ визначено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Статтею 8 Закону № 160-ІХ визначено, що посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів (частина перша).

У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника) (частина друга).

Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць (частина третя).

Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань (частина п`ята).

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності (частина шоста).

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис (частина сьома).

У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди (частина восьма).

Відповідно до частини другої статті 11 Закону № 160-ІХ, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її переведення до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження, командир (начальник) надсилає у п`ятиденний строк із дня закінчення розслідування, аудиту (перевірки), інвентаризації чи надходження рішення суду відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності.

Частинами першою, третьою статті 14 Закону № 160-ІХ визначено, що наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.

У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-ХІV (далі - Дисциплінарний статут), військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно із абзацом другим статті 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Частиною першою статті 85 Дисциплінарного статуту визначено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць (частина четверта статті 85 Дисциплінарного статуту).

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (частина восьма статті 85 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/31371 (далі Порядок № 608), цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

У пункті 7 розділу І Порядку № 608 визначено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Абзацами першим, другим пункту 1 розділу ІІ Порядку № 608 визначено, що службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

У пункті 3 розділу ІІ Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування (пункт 1 розділу ІІІ Порядку № 608).

Згідно із пунктом 3 розділу ІІІ Порядку № 608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Пунктом 13 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць. Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.

Згідно із пунктом 1 розділу V Порядку № 608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до пункту 3 розділу V Порядку № 608 в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування (пункт 6 розділу V Порядку № 608).

Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк (пункт 4 розділу VІ Порядку № 608).

Відповідно до абзацу першого пункту 5 розділу VІ Порядку № 608 акт службового розслідування разом з усіма матеріалами оформлюється окремою справою або долучається до документів відповідної номенклатурної справи.

Згідно із пунктом 1 розділу VIІІ Порядку № 608 у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Пунктом 2 розділу VIІІ Порядку № 608 визначено, що під час проведення такого службового розслідування додатково необхідно з`ясувати: наявність шкоди; протиправну поведінку особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; ступінь нанесення матеріальної шкоди (пошкодження, псування або втрата військового майна); умисність чи необережність дій (бездіяльність) винної особи та обставини, за яких заподіяно шкоду.

До матеріалів службового розслідування долучається довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини (пункт 3 розділу VIІІ Порядку № 608).

З аналізу викладених норм слідує, що підставою для застосування до військовослужбовця матеріальної відповідальності є наявність шкоди, протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою та безпосередня вина особи в завданні шкоди. Однак слід зауважити, що обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність, як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.

Такого висновку суд дійшов, зважаючи на те, що Законом № 160-ІХ види матеріальної відповідальності розмежовані на обмежену матеріальну відповідальність (стаття 5), повну матеріальну відповідальність (частина перша статті 6) та підвищену матеріальну відповідальність (частина третя статті 6).

Кваліфікуючою ознакою обмеженої матеріальної відповідальності є завдання військовослужбовцем шкоди з необережності за виключенням випадків, котрі охоплюються повною матеріальної відповідальністю чи підвищеною матеріальної відповідальністю.

У свою чергу настання повної матеріальної відповідальності за пунктом 1 частини першої статті 6 Закону № 160-ІХ (у тому числі за здійснення надлишкових виплат грошових коштів) обумовлено законодавцем одночасно, як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть і прагнення до настання таких наслідків.

Таким чином, законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до матеріальної відповідальності, тобто відповідачем має бути доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем, та наявність взаємозв`язку між його діями та заподіяною шкодою.

Висновки відповідача про наявність підстав для притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності ґрунтуються на матеріалах службового розслідування.

Так, проведеним службовим розслідуванням встановлено, що розвіднику 2 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 , який після лікування не повернувся до військової частини та виведений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 за наказом від 10 червня 2024 року № 63-РС, безпідставно виплачено грошове забезпечення за період з травня по жовтень 2024 року в загальному розмірі 171210,27 грн.

Відповідач вважає, що така шкода завдана з вини командира розвідувальної роти управління військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_12 , який не здійснив контроль наявності особового складу, а саме не подав рапорт (від 08 червня 2024 року) про відсутність солдата ОСОБА_2 , який не прибув з відпустки для лікування у зв`язку із хворобою на 30 календарних днів (дата прибуття до військової частини 08 червня 2024 року), у зв`язку з чим солдата ОСОБА_2 вчасно не подано в СЗЧ та не призупинено йому нарахування та виплату грошового забезпечення.

Проте в матеріалах службового розслідування наявний рапорт позивача, поданий на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 та зареєстрований у військовій частині 29 травня 2024 року за № 7170, в якому вказано, що солдат ОСОБА_2 06 травня 2024 року пройшов військово-лікарську комісію у військовій частині НОМЕР_6 АДРЕСА_2 , в результаті якої він потребує відпустки для лікування у зв`язку із хворобою на 30 календарних днів. Солдат ОСОБА_2 відпустки для лікування належним чином не оформив, до підрозділу не прибув. В телефонній розмові повідомив, що не може прибути в розташування підрозділу, так як у нього відсутні кошти на дорогу. До рапорту додано копію довідки ВЛК солдата ОСОБА_2 .

Суд вважає, що змістом описаного рапорту спростовуються твердження, що позивач не повідомив відповідача про неповернення солдата ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 після лікування.

Незрозумілими є висновки відповідача про необхідність подання позивачем ще одного рапорту після 08 червня 2024 року (дата прибуття ОСОБА_2 до військової частини після завершення відпустки для лікування у зв`язку із хворобою), оскільки службовим розслідуванням не встановлено, що ОСОБА_2 така відпустка надавалась (відповідний наказ не приймався).

Та обставина, що відповідачу було достеменно відомо про неповернення солдата ОСОБА_2 після лікування у військову частину (його відсутність), підтверджена й виданим командиром військової частини НОМЕР_1 наказом від 10 червня 2024 року № 63-РС про зарахування солдата ОСОБА_2 у розпорядження командира військової частини з такої підстави, як відсутність військовослужбовця понад 10 діб, - до повернення військовослужбовця у військову частину.

Враховуючи наведені обставини суд погоджується з твердженнями позивача, що ним вжито залежних від нього заходів щодо повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 про відсутність солдата ОСОБА_2 у військовій частині та невиконання ним обов`язків військовослужбовця, тобто про відсутність підстав для нарахування та виплати останньому грошового забезпечення, починаючи з 29 травня 2024 року.

Також слушними є твердження позивача, що в ході службового розслідування жодним чином не враховано та не надано оцінки тим обставинам, що: позивач за наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 24 травня 2024 року № 256 призначений на посаду викладача циклової комісії розвідки військової частини НОМЕР_2 ; у період з 27 травня по 28 червня 2024 року відбувалась передача справи та посади командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 від позивача до іншої особи, в ході якої комісією з`ясовувалися питання, зокрема щодо укомплектованості роти особовим складом, перебування військовослужбовців роти у СЗЧ; акт прийому передачі справ та посади командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 підписаний комісією та зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 29 червня 2024 року, тобто з 28 червня 2024 року позивач остаточно припинив виконання обов`язків командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , доручених йому за посадою, у тому числі й щодо здійснення обліку особового складу роти, складання та подання рапортів на преміювання особового складу тощо; з 09 липня 2024 року взагалі виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із вибуттям до нового місця служби.

Тому не зрозумілим є, яке відношення до обліку особового складу роти та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям роти, у тому числі й ОСОБА_2 , позивач мав після 29 червня 2024 року, особливо, зважаючи на ту обставину, що з 11 червня 2024 року ця особа взагалі перебувала у розпорядженні командира військової частини.

Наведені вище обставини дають суду підстави для висновку, що в ході службового розслідування не вчинено усіх необхідних дій, передбачених нормами Порядку № 608, спрямованих на досягнення мети і завдань службового розслідування, за наслідками якого можливо було б дійти висновку про наявність підстав для притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності.

Навпаки суд вважає, що встановлені в ході службового розслідування обставини не давали відповідачу підстав для висновку, що шкоду в сумі 171210,27 грн (надлишкова виплата грошового забезпечення ОСОБА_2 за травень-жовтень 2024 року) завдано діями позивача, оскільки не встановлено у чому саме полягала протиправність його поведінки, наявність взаємозв`язку між його діями та заподіяною шкодою, а також умисел на її завдання (вина).

Суд дійшов висновку, що така неповнота проведеного службового розслідування виключає можливість притягнення позивача до матеріальної відповідальності у повному розмірі завданої шкоди за наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 січня 2025 року № 4/нод.

Таким чином суд дійшов висновку, що наказ відповідача від 04 січня 2025 року № 4/нод про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності у повному розмірі у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у частині здійснення надлишкових виплат грошових коштів на суму 171210,27 грн не відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, тому є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо розподілу понесених позивачем витрат по сплаті судового збору, суд зазначає таке.

Згідно із квитанцією від 13 лютого 2025 року № 9937-3876-3352-5716 позивачем сплачений судовий збір за подання до суду цього позову в сумі 1211,20 грн.

Однак відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Відповідно судом встановлено, що позивача, як військовослужбовця, за законом звільнено від сплати судового збору за подання до адміністративного суду цього позову.

Пунктом першим частини першої статті 7 Закону № 3674-VI встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до наведених положень Закону № 3674-VI суд роз`яснює позивачу право звернутися до суду із заявою про повернення помилково сплаченого ним судового збору в сумі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправним та скасування наказу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 04 січня 2025 року № 4/нод «Про результати службового розслідування» про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності у повному розмірі у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у частині здійснення надлишкових виплат грошових коштів на суму 171210,27 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова