Справа № 160/1974/25
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2025 рокуСправа №160/1974/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.
24 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, у якому просить:
В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що у січні 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про обмін безстрокової посвідки на постійне проживання через досягнення 45-річного віку, але 21 січня 2025 року засобами поштової кореспонденцію отримав відмову у здійсненні обміну посвідки.
Позивач вважаю, що дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області незаконні, та винесені відносно нього рішення підлягають скасуванню через необґрунтованість та незаконність.
Ухвалою від 03 лютого 2025 року суд відкрив спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
14 лютого 2025 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що 08.01.2025 до відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області звернувся громадянин Туніської Республіки Рзегі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання у порядку обміну у зв`язку з досягненням 45-річного віку.
У зв`язку із зазначеним, відповідач провів перевірку матеріалів справи позивача, в результаті чого було встановив, що до заяви-анкети № 205045681 позивач надав оригінал та переклад паспортного документа з англійської та арабської мов громадянина Туніської Республіки № НОМЕР_3 , виданий 31.10.2024, в перекладі якого прізвище « ОСОБА_3 », ім`я зазначено як « ОСОБА_4 », по - батькові «бен ОСОБА_5 ». В оригіналі вказаного вище паспортного документа власне ім`я зазначено англійською мовою як « ОСОБА_6 ». Зазначені персональні дані також не відповідають свідоцтву про шлюб, яке було підставою для надання дозволу на імміграцію.
Позовні вимоги заявлені позивача в цій позовній заяві та підтримані представником позивача в його відповіді на відзив, є безпідставними і необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
22.01.2009 ОСОБА_1 , документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .
08.01.2025 до відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області звернувся громадянин Туніської Республіки Рзегі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання у порядку обміну у зв`язку з досягненням 45-річного віку.
У зв`язку із зазначеним, відповідач провів перевірку матеріалів справи позивача, в результаті чого встановив, що До заяви-анкети № 205045681 Позивачем було надано оригінал та переклад паспортного документа з англійської та арабської мов громадянина Туніської Республіки № НОМЕР_3 , виданий 31.10.2024, в перекладі якого прізвище « ОСОБА_3 », ім`я зазначено як « ОСОБА_4 », по - батькові «бен ОСОБА_5 ». В оригіналі вказаного вище паспортного документа власне ім`я зазначено англійською мовою як « ОСОБА_6 ». Зазначені персональні дані також не відповідають свідоцтву про шлюб, яке було підставою для надання дозволу на імміграцію.
Згідно із повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 21.01.2006 № 20 у графі «Відомості про нареченого» внесені відомості про власне ім`я « ОСОБА_2 ». Відповідно до копії повторного свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого 23.01.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області, в якому прізвище заявника зазначено « ОСОБА_3 », ім`я - « ОСОБА_2 », у графі по батькові проставлено «-».
Вказані розбіжності не дозволяють встановити тотожність особи яка уклала шлюб на території України з громадянкою України і особою, яка звернулася із заявою про надання дозволу на імміграцію. Таким чином, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 , видане 23.01.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області, де зазначено прізвище « ОСОБА_3 », ім`я « ОСОБА_2 », у графі по батькові проставлено «-», не підтверджувало наявність підстав для надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» іноземцеві із персональними даними прізвище « ОСОБА_3 ». ім`я - « ОСОБА_4 ».
На підставі вишевикладеного, ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийняло рішення № 6 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну від 22.01.2009 Рзегі ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12-1 Закону України «Про імміграцію».
Видана на підставі цього рішення про надання дозволу на імміграцію посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 від 22.01.2009 визнана недійсною та підлягає вилученню та знищенню на підставі частини 2 статті 12- 1 Закону України «Про імміграцію», відповідно до рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_7 від 17.01,2025.
Листом управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 17.01.2025 № 1201.3.4/1603-25 до управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС у Дніпропетровській області направлено рішення ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 17.01.2025 № 6 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну Рзегі Рамзі бен Абделькерім.
На думку позивача, відповідач протиправно прийняв рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий режим воєнного стану введено в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», строк якого неодноразово продовжувався Указами Президента України та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.
Як видно із ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Пунктом шостим ч.1 ст.8 Закону №389-VIII передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Відповідно до п.2 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Пунктом 3 цього ж Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.30-34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Згідно із статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Положеннями ч.1 ст.4 Закону №3773-VI визначають, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-III (далі - Закон №2491-III) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Відповідно до приписів статті 12 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Згідно із пунктом 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі - Порядок № 322), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Підпунктом 4 п.63, п.64-66 Порядку №322 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається такій особі і приймаючій стороні рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

З матеріалів справи видно, що Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання позивача на підставі пункту 1 частини першої ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (дозвіл скасовується, якщо з`ясовується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей , підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону).

Суд встановив, що питання про скасування дозволу на імміграцію позивача було з підстав того, що згідно із повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 21.01.2006 № 20 у графі «Відомості про нареченого» внесені відомості про власне ім`я « ОСОБА_2 », тому на думку відповідача, розбіжності не дозволяють встановити тотожність особи яка уклала шлюб на території України з громадянкою України і особою, яка звернулася із заявою про надання дозволу на імміграцію.

Верховний Суд у постановах від 13.11.2019 у справі №815/3651/17, від 13.06.2019 у справі №825/2971/14 зазначив, що статтею 12 Закону № 2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого випливає, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій.

У контексті викладеного Суд зазначає, що за змістом пункту 1 частини першої статі 12 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо потім буде з`ясовано, що його було видано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи нечинних або таких, що втратили чинність документів.

Враховуючи положення ст.12 Закону № 2491-III передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбачених у ній підстав. Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов`язком з прийняття такого рішення з урахуванням всіх обставин, що мають значення.

Суд враховує те, що позивач прибув на України ще в 2006 році на законних підставах здобував освіту у Національному гірничому університеті м. Дніпро на підставі відповідного запрошення на навчання. 21.01.2006 року позивач уклав офіційний шлюб , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_8 , копія якого наявна в матеріалах справи.

У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі №820/2262/17, яка підтримана у поставної Верховного Суду від 09.07.2020 року по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд зробив висновок, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі №820/3098/17.

За подібних правовідносин Верховний Суд у постанові від 18.04.2018 у справі № 820/2262/17 зазначив, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей - громадян України.

Подібний підхід застосовано і в постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі №820/5953/16, від 26.05.2020 у справі № 815/6555/16, від 09.07.2020 № 823/407/18.

Таким чином, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити шляхом:

- визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () №6 від 17.01.2025 року про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну громадянину Тунісу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () №4099 від 17.01.2025 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Тунісу Рзегі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () №017504 від 17.01.2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Тунісу Рзегі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Щодо вимог позивача про зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () поновити дію та здійснити обмін, по досягненню особою 45-річного віку, посвідки на постійне проживання, виданої громадянину Тунісу Рзегі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , слід зазначити про таке.

згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою вказаної статті визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Як було зазначено вище, рішення від 17.01.2025 року № 4099 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання було прийнято відповідачем на підставі п. 1 частини 1 статті 121 Закону України «Про імміграцію», однак наявність таких обставин була спростована судом.

Таким чином, оскільки будь-які інші підстави для відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання відповідачем зазначені не були, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Суд зауважує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відтак враховуючи викладене, суд зробив висновок, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () поновити дію та здійснити обмін, по досягненню особою 45-річного віку, посвідки на постійне проживання, виданої громадянину Тунісу Рзегі ОСОБА_2 , є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Крім того, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №810/4277/16.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував у своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів. Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 року у справі Рисовський проти України (заява №29979/04) ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто зазначеною нормою, законодавець визначає обов`язок суб`єкта владних повноважень аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що в цьому випадку відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, не надав суду жодних доказів та пояснень на спростування тверджень позивача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд зробив висновок, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно із ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

До позовної заяви позивач додав докази сплати судового збору у сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 24.01.2025.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (вул. В. Липинського, 7, м. Дніпро, 49000, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () №6 від 17.01.2025 року про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну громадянину Тунісу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () №4099 від 17.01.2025 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Тунісу Рзегі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () №017504 від 17.01.2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Тунісу Рзегі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () поновити дію та здійснити обмін, по досягненню особою 45-річного віку, посвідки на постійне проживання, виданої громадянину Тунісу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук