Справа № 640/19895/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Ключковича В.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі - Національне бюро), в якому просив:

- визнати незаконними дії Національного антикорупційного бюро України щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за роботу у вихідні дні та зобов`язати Національне антикорупційне бюро України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за роботу у вихідні дні за період з 14.06.2017 по 26.12.2017;

- стягнути з Національного антикорупційного бюро України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Національного антикорупційного бюро України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за роботу у вихідні дні. Зобов`язано Національне антикорупційне бюро України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату, а саме за 36 годин роботи вихідні дні у подвійному розмірі годинної ставки зверх окладу. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Національне антикорупційне бюро України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що накази про організацію роботи у вихідні дні не є безспірним доказом фактичного виконання позивачем трудової функції у вихідний день, та за відсутності інших належних та допустимих доказів (зокрема табелю обліку використання робочого часу) не може слугувати достатньою підставою для висновку про фактичну залученість працівника до роботи у вихідний день. Табель обліку використання робочого часу є підставою для здійснення нарахування та виплати працівникові заробітної плати, то його достовірне і правильне оформлення відповідно до вимог законодавства є важливою передумовою для дотримання трудових гарантій особи, зокрема, щодо оплати праці у повному розмірі. Разом з тим, апелянт зазначає, що у табелі обліку використання робочого часу працівників за вересень 2017 року відсутня інформація про роботу ОСОБА_1 у вихідні дні 16, 23, 24 вересня.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно розпорядження Національного антикорупційного бюро України від 12 червня 2017 року №878-р, ОСОБА_1 з 14 червня 2017 року прийнято на посаду головного спеціаліста відділу планування матеріальних ресурсів та оперативного управління майном Управління забезпечення фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням.

Наказом Національного антикорупційного бюро України про організацію роботи у вихідні дні від 15 вересня 2017 року №107-А головного спеціаліста відділу планування матеріальних ресурсів та оперативного управління майном Управління забезпечення фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням ОСОБА_1 призначено відповідальною особою від Національного антикорупційного бюро України за виконання функцій замовника, відповідно до договору, в період з 09:00 до 19:00 години 16 вересня 2017 року.

Також, наказом Національного антикорупційного бюро України про організацію роботи у вихідні дні від 22 вересня 2017 року №107-А головного спеціаліста відділу планування матеріальних ресурсів та оперативного управління майном Управління забезпечення фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням ОСОБА_1 призначено відповідальною особою від Національного антикорупційного бюро України за виконання функцій замовника, відповідно до договору, в період з 09:00 до 22:00 години 23 та 24 вересня 2017 року.

Розпорядженням Національного антикорупційного бюро України від 18 грудня 2017 року №2414-р припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 26 грудня 2017 року з посади головного спеціаліста відділу планування матеріальних ресурсів та оперативного управління майном Управління забезпечення фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням за угодою сторін, пункт 2 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Згідно вищевказаного розпорядження по припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за невикористані ним дні щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 14 червня 2017 року до 26 червня 2017 року тривалістю 16 календарних днів та щорічної податкової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 8 років тривалістю 4 календарні дні.

20 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Національного антикорупційного бюро України з питанням перерахунку заробітної плати із врахуванням роботи у святкові та вихідні дні.

Листом Національного антикорупційного бюро України від 03 квітня 2019 року №03/2-188/11209 ОСОБА_1 повідомлено про відсутність підстав для перерахунку заробітної плати із врахуванням роботи у святкові та вихідні дні.

Листом Головного управління Держпраці у Київській області від 17 червня 2020 року №4.4/2-Щ-2474-3626 ОСОБА_1 повідомлено що заробітна плата за період його роботи в НАБУ виплачена у повному обсязі.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України гарантується кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини 7 статті 10 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», трудові відносини працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Частиною 4 статті 56 Закону України «Про державну службу» передбачено, що для виконання невідкладних або непередбачуваних завдань державні службовці, для яких законом не передбачено обмежень щодо роботи, на підставі наказу (розпорядження) керівника державної служби, про який повідомляється виборний орган первинної профспілкової організації (за наявності), зобов`язані з`явитися на службу і працювати понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час. За роботу в зазначені дні (час) державним службовцям надається грошова компенсація у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю, або протягом місяця надаються відповідні дні відпочинку за заявами державних службовців.

Отже, для визначення розміру та порядку виплати грошової компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час необхідно керуватися законодавством про працю.

Згідно частини 1 статті 52 Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує роботодавець за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51).

Відповідно до частин 1-2 статті 71 КЗпП України, робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті.

Залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається в таких виняткових випадках: 1) для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій і негайного усунення їх наслідків; 2) для відвернення нещасних випадків, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, загибелі або псування майна; 3) для виконання невідкладних, наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежить у дальшому нормальна робота підприємства, установи, організації в цілому або їх окремих підрозділів; 4) для виконання невідкладних вантажно-розвантажувальних робіт з метою запобігання або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення; 5) для виконання домашніми працівниками невідкладних робіт, передбачених трудовим договором, невиконання яких загрожує життю чи здоров`ю члена домогосподарства, або в інших виняткових випадках, визначених трудовим договором, які не могли бути передбачені завчасно.

За Правилами внутрішнього службового розпорядку державних службовців Національного антикорупційного бюро України, які були затверджені Загальними зборами (конференцією) державних службовців від 07.09.2016 та погодженими Директором Національного бюро, передбачено, що для виконання невідкладних завдань державний службовець може залучатись до роботи понад установлену тривалість робочого дня за наказом (розпорядженням) керівника, в тому числі у вихідні, святкові, неробочі дні, а також у нічний час. За окремим рішенням Директора Національного бюро за роботу у зазначені дні (час) державним службовцям надається компенсація у розмірі та порядку, визначеними законодавством про працю, або протягом місяця надаються відповідні дні відпочинку за заявами державних їх службовців.

Також, вищевказаними Правилами внутрішнього службового розпорядку визначено, що тривалість робочого часу державного службовця становить 40 годин на тиждень. Для державних службовців Національного бюро встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з тривалістю роботи по днях: понеділок, вівторок, середа, четвер - по 8 годин 15 хвилин, п`ятниця - 7 годин; вихідні дні - субота і неділя. Робочий час державних службовців Національного бюро починається щоденно в робочі дні о 9 годині та закінчується о 18 годині. В п`ятницю робочий час закінчується о 16 годині 45 хвилин.

У відповідності до частини 3 статті 71 КЗпП України, залучення працівників (крім домашніх працівників) до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) роботодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказів Національного антикорупційного бюро України про організацію роботи у вихідні дні від 15 вересня 2017 року №107-А та від 22 вересня 2017 року №107-А, ОСОБА_1 було залучено до роботи у вихідні дні у період з 09:00 до 19:00 години 16 вересня 2017 року, з 09:00 до 22:00 години 23 та 24 вересня 2017 року (а.с. 38-41).

Разом з тим, на переконання апелянта, накази про організацію роботи у вихідні дні не є безспірним доказом фактичного виконання позивачем трудової функції у вихідний день, та за відсутності інших належних та допустимих доказів (зокрема табелю обліку використання робочого часу) не може слугувати достатньою підставою для висновку про фактичну залученість працівника до роботи у вихідний день.

Водночас, апелянт зазначає, що у табелі обліку використання робочого часу працівників за вересень 2017 року відсутня інформація про роботу ОСОБА_1 у вихідні дні 16, 23, 24 вересня.

З даного приводу слід зазначити наступне.

Так, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 січня 2019 року у справі №389/1299/17(2-а/389/73/17) вказав наступне: «…відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, а тому відсутність даних про роботу позивача у вихідні, святкові та неробочі дні у табелі обліку робочого часу не може бути підставою для відмови працівнику надати компенсацію за роботу у зазначені дні.».

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, оскільки, позивач був залучений до роботи у вихідні дні, на підставі наказів роботодавця, то відсутність відповідних даних у табелі обліку робочого часу, не може бути підставою для відмови у наданні працівнику компенсації за роботу у ці дні (час), оскільки, відповідно до статті 30 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений орган зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановлено порядку.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів скасування наказів Національного бюро про організацію роботи у вихідні дні від 15.09.2017 №107-А та від 22.09.2017 №107-А, як таких, що нереалізовані.

За правилами частини 1 статті 72 КЗпП України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.

Так, в листі Національного бюро від 03.04.2019 №03/2-188/11209 вказано, що у відповідний період від позивача не надходило жодних заяв з питань надання дня відпочинку чи компенсацій (а.с. 16-17).

З даного приводу судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, відсутність заяв позивача про надання іншого дня відпочинку свідчить про те, що позивач не мав наміру скористатись таким видом компенсації за роботу у вихідні дні, а тому, відповідач зобов`язаний надати позивачу інший вид компенсації за роботу у вихідні дні, а саме грошову компенсацію.

Частиною 2 статті 72 КЗпП України передбачено, що оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

У відповідності до статті 107 КЗпП України, робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Оскільки, робота у вихідні дні провадилася позивачем понад місячну норму робочого часу, суд першої інстанції правильно зазначив, що оплату праці у вихідний день на користь позивача за належить здійснювати у подвійному розмірі годинної ставки зверх окладу.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати за роботу у вихідні дні та зобов`язання Національного антикорупційного бюро України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату, а саме, за 36 годин роботи вихідні дні у подвійному розмірі годинної ставки зверх окладу.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Ключкович В.Ю.