Справа № 320/54376/24
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2025-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2025 року справа №320/54376/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Кочанової П.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, третя особа Державна податкова служба України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, третя особа Державна податкова служба України, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 14.08.2024 форми «ПС» № 3, форми «Р» № 3 та форми «Р» № 3.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що договір позики в розумінні Податкового кодексу для цілей оподаткування є поворотною фінансовою допомогою, оскільки передбачає нарахування процентів за користування коштами (позикою), отримані кошти (позика) є обов`язковими до повернення, а позикодавець не є фінансовою установою.

Отже, на думку позивача, отримані ним доходи в сумі 30 036 059,50 грн є штрафною санкцією, сплаченою позичальником за порушення термінів повернення позики, тобто зазначені доходи отримані позивачем внаслідок прострочення виконання позичальником договірного зобов`язання, а тому не оподатковуються податком на доходи фізичних осіб та військовим збором відповідно до п. б) пп.164.2.14, п.164.2 ст. 164 ПК України.

Зазначено, що видана позивачу 21.01.2019 податковим органом довідка про подану декларацію про майновий стан і доходи (про сплату або відсутність податкових зобов`язань) № 5158/К/26-15-57-07-17 свідчить про обґрунтованість застосування позивачем податкових ставок та відсутність у нього несплачених податкових зобов`язань податку на доходи фізичних осіб та військового збору за вказаною податковою декларацією за 2018 рік.

Також вказано, що вимога контролюючого органу про надання книги обліку доходів і витрат, термін зберігання якої вже сплив, є протиправним, а тому застосування штрафних санкцій є безпідставним.

Окрім цього, зауважено про безпідставне призначення перевірки після спливу 1 095 денного строку для проведення такої перевірки з визначенням грошових зобов`язань.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21 січня 2024 року о 10:00 год.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та вказав, що висновки про порушення позивачем норм податкового законодавства є обґрунтованими та правомірними, а доводи позивача є помилковими та безпідставними.

В підготовчому засіданні 21.01.2024 судом оголошено перерву до 04.02.2025 о 13:30 год.

Представником позивача 04.02.2025 подано клопотання про виклик свідка та відповідь на відзив, в якому зазначив про безпідставність аргументів відповідача.

В підготовчому засіданні 04.02.2024 суд протокольно відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідка, продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та оголошено перерву до 18.02.2025 о 10:00 год.

Згідно довідки від 18.02.2025 року розгляд справи відкладено у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному до 04.03.2025 року о 14 год 00 хв.

Протокольною ухвалою суду від 04.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання до розгляду по суті на 18.03.2025 року о 15 год. 00.

У судовому засіданні 18.03.2025 року повноважний представник позивача підтримав позовні вимог та просив суд задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Протокольною ухвалою суду від 18.03.2025 року на підставі наданого клопотання позивача та відповідача вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-УІ, відповідно до п.п. 69.2 п. 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-УІ, зі змінами внесеними Законом України від 12 травня 2022 року № 2260-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану», відповідно до наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 15.05.2024 №3407-п, виданого Головним управлінням ДПС у м. Києві з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору із задекларованого доходу в рядку 11.3 податкової декларації про майновий стан і доходи фізичної особи платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року.

За результатами перевірки складено акт від 11.07.2024 № 86370/Ж5/26-15-24-02- 03/ та встановлено наступні порушення:

- п.п. «а» п. 176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Кодексу, не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168, з урахуванням вимог п.п. 164.2.2 п. 164.2 ст.164 Кодексу, не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік у сумі 5 406 490,71грн. із отриманого доходу у сумі 30 036 059,50 грн.;

п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 161 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних Положень Кодексу, не нараховано, та не перераховано до бюджету військовий збір у сумі 450 540,89 гривень.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 14.08.2024:

форми «ПС» № 3 про застосування штрафної санкції в сумі 1 020,00 грн за порушення вимог п.п. «а» п. 176.1 п. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 Кодексу (ненадання до перевірки Книги обліку доходів і витрат);

форми «Р» № 3 про збільшення суми грошового зобов`язання за податком на доходи фізичних осіб в сумі 5 406 490,71 грн та нарахування штрафної санкції в сумі 1 351 622,68 грн;

форми «Р» № 3 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору в сумі 450 540,89 грн та нарахування штрафної санкції в сумі 112 635,22 грн.

Не погоджуючись із висновками акту перевірки та прийнятими на їх підставі податкові повідомлення-рішення 06.09.2024 засобами електронного зв`язку позивач подав до Державної податкової служби України скаргу від 06.09.2024, яка рішенням останньої про результати розгляду скарги № 33016/6/99-00-06-01-03-06 від 01.11.2024 залишена без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює ПК України, визначаючи, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України встановлено, що платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За приписами підпункту 14.1.257. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі.

Безповоротна фінансова допомога - це:

сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів;

сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості;

сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності;

основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).

Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Правовою основою для отримання поворотної фінансової допомоги є договір позики. Відносини за договором позики регулюються статтями 1046 1053 Цивільного кодексу України.

При цьому, згідно з підпунктом 14.1.47. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб резидента є, окрім іншого, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1. статті 163 Кодексу).

Статтею 164 Кодексу визначено базу оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом (пункту 164.1. статті 164 Кодексу).

Згідно з підпунктом 164.2.6. пункту 164.2. статті 164 Кодексу, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, оподатковуваний дохід (прибуток), не включений до розрахунку загальних оподатковуваних доходів минулих податкових періодів та самостійно виявлений у звітному періоді платником податку або нарахований контролюючим органом згідно із цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 164.2.2 п. 164.2 ст.164 Кодексу, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору.

Відповідно до положень частин другої, третьої статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За приписами статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи зазначене, якщо в договорі про надання позики буде передбачено обов`язок нараховувати фізичній особі проценти за користування коштами, такі проценти у розумінні податкового законодавства не будуть вважатися процентами, оскільки не відповідають терміну «процентів», визначеному у п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 ПК України. В цілях оподаткування такі кошти на підставі п.п. 164.2.2 п. 164.2 ст. 164 ПК України слід розглядати як суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору і оподатковувати податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 %, визначеною п. 167.1 ст. 167 ПК України.

Аналогічна позиція викладена в загальнодоступному інформаційно-довідковому ресурсі ДПС України (категорія 103.02).

З акту перевірки вбачається, що фізичною особою ОСОБА_1 податкова декларація про майновий стан і доходи за 2018 рік подана до ДПІ у Святошинському районі ГУ ДПС у м. Києві, де платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 в поданій звітній податковій декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік в рядку 11.3 «Інші доходи, що не підлягають оподаткуванню» задекларовано дохід, який не включається до розрахунку загального річного оподатковуваного доходу у сумі 30 036 059,50 грн.

За висновком податкового органу фізичною особою ОСОБА_1 не включено до складу загального річного оподатковуваного доходу отримані кошти у сумі 30 036 059,50 грн у вигляді відсотків (винагороди) за договором позики, чим порушено вимоги п.п. 164.2.2 п.164.2 ст.164 Кодексу.

Згідно відомостей з державного реєстру фізичних осіб (далі - ДРФО) за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 фізична особа ОСОБА_1 не отримував доходи, які не підлягають оподаткуванню.

При цьому, встановлено, що згідно з договором позики від 19.01.2018 фізична особа ОСОБА_2 (Позичальник) позичив (взяв у борг) у фізичної особи ОСОБА_1 (Позикодавець) 121 006 200,00 грн з терміном повернення коштів - до 19.02.2018 року.

Також, у п.4 договору позики зазначено, що у разі прострочення Позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням 30-ти відсотків річних відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України.

Розпискою про отримання коштів від 19.01.2018 року фізична особа ОСОБА_2 (позичальник) підтвердив отримання грошової суми у розмірі 121 006 200,00 грн.

Відповідно до наданої письмової вимоги ОСОБА_1 від 20.03.2018 року фізична особа ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про не повернутий борг за договором позики від 19.01.2018 року та вимагає ОСОБА_2 повернути борг із відсотками за користування позикою, сума яких на 19.03.2018 становить 2 784 800,22 грн. (розрахунок проведений ОСОБА_1 за період з 20.02.2018 по 19.03.2018 включно).

Письмовою вимогою від 10.12.2018 року фізична особа ОСОБА_1 (Позикодавець) повторно інформує фізичну особу ОСОБА_2 (Позичальник) про не повернуті копії за договором позики від 19.01.2018 року та вимагає ОСОБА_2 повернути позику разом із відсотками за користування, сума яких становить 29 140 945,20 грн. (розрахунок проведений ОСОБА_1 за період з 20.02.2018 по 09.12.2018 включно).

Відповідно до листа фізичної особи ОСОБА_2 від 18.12.2018 року, останній повідомив позивача про заборгованість перед ОСОБА_1 зі сплати позики у розмірі 121 006 200,00 грн. та зі сплати відсотків у розмірі 30 036 059,50 грн. (розрахунок проведений за період з 20.02.2018 по 18.12.2018 включно).

Розпискою про отримання грошових коштів від 19.12.2018 року фізична особа ОСОБА_1 (Позикодавець) підтвердив отримання коштів від фізичної особи ОСОБА_2 (Позичальник): грошової суми (борг) у розмірі 121 006 200,00 грн та 30 036 059,50 грн відсотків за користування позикою відповідно до умов договору позики від 19.01.2018.

Як зазначалось вище, відповідно до п.4 договору позики у разі прострочення позичальником терміну повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням 30% річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також при проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проаналізувавши надані документи та приписи податкового законодавства, суд погоджується з відповідачем, що за результатом перевірки повноти визначення загального річного оподатковуваного доходу в поданій податковій декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік установлено, що фізичною особою ОСОБА_1 безпідставно не включено до складу загального річного оподатковуваного доходу отримані кошти у сумі 30 036 059,50 грн у вигляді відсотків (винагороди) за договором позики, чим порушено вимоги п.п. 164.2.2 п. 164.2 ст.164 Кодексу.

Відповідно до п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст.168 Кодексу платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Кодексу ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих), у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Підсумовуючи викладене, в порушення п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 ПК України з урахуванням вимог п.п. 164.2.2 п. 164.2 ст.164 Кодексу фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік в сумі 5 406 490,71 грн. із отриманого доходу у сумі 30 036 059,50 грн, який не включено до складу загального річного оподатковуваного доходу.

Розрахунок податку на доходи фізичних осіб є вірним та не спростованим позивачем.

Таким чином, суд резюмує відсутність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 14.08.2024 форми «Р» № 3.

Крім того, слід зазначити, що доходи, визначені статтею 163 Кодексу, є об`єктом оподаткування військовим збором (підпункт 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу).

Ставка військового збору становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу (підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу).

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу (підпункт 1.5. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу ).

За підпунктом 1.7. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу, звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою).

Таким чином, обов`язок утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору, виникає у податкового агента, зокрема, у разі надання фізичній особі додаткових благ у вигляді, окрім іншого, безповоротної фінансової допомоги та/або вартості майна, безоплатно отриманого платником податку.

Відповідно до п.п. «а» п.176.1 п.176 Кодексу (в редакції що діяла в 2018 році) платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Форма такого обліку та порядок його ведення затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 23.06.2017 року №591 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та Порядку ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу».

Враховуючи те, що несплата позивачем до бюджету податку на доходи фізичних осіб слугувало підставою для донарахування позивачу грошових зобов`язань із сплати військового збору (з урахуванням штрафних санкцій) та штрафу за ненадання до перевірки Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподаткованого доходу, суд вважає безпідставним скасування похідних рішень, а саме податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у м. Києві від 14.08.2024 форми «ПС» № 3 та форми «Р» № 3.

Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом та не мають визначального значення для вирішення спору по суті.

Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, третя особа Державна податкова служба України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Повний текст судового рішення складено та підписано 18 квітня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кочанова П.В.