Справа № 320/47492/24
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року № 320/47492/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Діски А. Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати Наказ № 98 о/с від 10.05.2024 (по особовому складу) Головного управління Національної поліції в Київській області щодо звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі служби в Національній поліції України.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області Національної поліції України з 14.05.2024.

3. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області Національної поліції України середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 27 481,72 грн.

4. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі у поліції на посаді інспектора слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області Національної поліції України з 14.05.2024.

5. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області Національної поліції України суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 проходила службу в органах Національної поліції та була звільнена зі служби за власним бажанням на підставі рапорту про звільнення. Втім подача позивачем рапорта на звільнення була обумовлена тиском на позивача обставин, та жодним чином не відображала дійсного волевиявлення позивача припинити проходження публічної служби в лавах Національної поліції, а відповідачем не було з`ясовано причину подання позивачкою рапорта на звільнення.

Позивач вказує, що вона фактично мала намір піти у відпустку, про що подала відповідний рапорт, який, на думку позивачки, не був опрацьований відповідальною особою.

Тож звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без врахування рапорту про надання відпустки та обставин відмови у наданні позивачу відпустки, як матері дитини з інвалідністю, є порушенням прав позивача, як працівника поліції, а тому є підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення.

Ухвалою від 04.11.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому Головне управління Національної поліції в Київській області позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає в повному обсязі та зазначає, що 26.04.2024 ОСОБА_1 особисто подала на ім`я начальника ГУНП в Київській області власноруч складений рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 13.05.2024 у зв`язку з доглядом за дитиною. На рапорті міститься резолюція та особистий підпис начальника ГУНП в Київській області генерала поліції третього рангу ОСОБА_2

13.05.2024 позивачка під особистий підпис ознайомилась із наказом ГУНП в Київській області від 10.05.2024 № 98 о/с та отримала наказ.

Отже, позивачка скористалась своїм правом на звільнення за власним бажанням, шляхом подачі рапорту про звільнення від 26.04.2024 із зазначенням дати та причини звільнення, а саме догляд за дитиною, в свою чергу керівник Головного управління, погодив цей рапорт.

Також, посилаючись на практику Верховного Суду, представник відповідача вказує, що п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-УШ (поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється - за власним бажанням), не передбачено зазначення поважності причини звільнення.

Водночас, відповідач вказує на те, що позивачка суперечить сама собі, оскільки посилається на норми Закону України «Про Національну поліцію», яка не передбачає з`ясування причини звільнення, про те, у позові зазначає, що відповідачем не з`ясовано причини такого звільнення (однак ще раз зазначаємо, що особисто ОСОБА_1 зазначено причину звільнення за власним бажанням, а саме догляд за дитиною).

Крім того, позивачка не надала до суду жодних доказів про написання рапорту під примусом без власної волі, позаяк матеріали справи не містять відповідних звернень до керівництва, або заяв, поданих в порядку Кримінального процесуального кодексу України, до органів Національної поліції, прокуратури, тощо про застосування до неї психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи.

З урахуванням вищезазначеного відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу № 98 о/с від 10.05.2024 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, правомірність своїх дій ним доведена, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позову в частині його скасування.

Окрім того, щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідач зазначає, що «вимушений прогул» в даному випадку місця не мав, оскільки позивачка сама була ініціатором звільнення, тобто, її волевиявлення було добровільним. Фактично сторонами було узгоджено дату звільнення зі служби, оскільки позивачкою зазначена дата, з якої вона бажає звільнитись з 13.05.2024, а керівництвом проставлені відповідні резолюції погодження; крім того, позивачем зазначено причину звільнення «догляд за дитиною», що може бути поважною причиною у розумінні пункту 63 Положення №114 за суб`єктивною оцінкою.

Ухвалою суду від 16.04.2025 відмовлено в задоволенні клопотання позивачки про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Суд, перевіривши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, зазначає наступне.

Позивачка проходила службу в Головному управлінні Національної поліції в Київській області, що не заперечується сторонами.

26.04.2024 ОСОБА_1 звернулась до ГУНП в Київській області з рапортом про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 13.05.2024 за доглядом за дитиною.

Згідно з наказом ГУ НП в Київській області від 10.05.2024 № 98 о/с, лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора слідчого відділу Бучанського районного управління поліції, 13 травня 2024 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Вважаючи такий наказ протиправним, позивачка звернулась до суду з цією позовною заявою з вимогою про його скасування та поновлення на посаді з 14.05.2024.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правовідносини щодо проходження служби в поліції врегульовано Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію»(далі - Закон № 580-VIII), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УССР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

За частиною першою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 60 Закону № 580-VIII).

Пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VІІІ передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (частина друга статті 77 Закону № 580-VІІІ).

Згідно з пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.

Згідно із підпунктом "ж" пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Пунктом 68 Положення№ 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

За змістом пункту 8 Положення № 114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

У межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, враховуючи викладене, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

При цьому, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права були наведені Верховним Судом зокрема у постанові від 23 червня 2021 року у справі № 813/740/17.

Як вбачається судом із рапорту позивачки до начальника ГУ НП в Київській області від 26.04.2024, ОСОБА_1 просила звільнити її відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 27 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» 13.05.2024.

На вказаному рапорті містяться відповідні погодження та резолюція начальника про задоволення рапорту про звільнення позивачки зі служби в поліції.

Згідно оскаржуваного наказу від 10.05.2024 позивачку звільнено 13.05.2024, тобто у зазначену нею у рапорті дату, з якої вона виявила бажання бути звільненою зі служби.

Отже, з огляду на зазначення позивачем у рапорті конкретної дати, з якої вона має бажання звільнитися зі служби та згоду відповідача, як уповноваженого органу, звільнити цього працівника у визначений нею термін, між сторонами існувала домовленість про звільнення позивача у більш короткий строк, до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 тримісячного строку.

Доказів того, що позивач скористалась правом відкликання поданого нею рапорту від 26.04.2024 про звільнення 13.05.2024, до спливу строку (більш короткого строку), тобто до зазначеного нею дня звільнення 13.05.2024, матеріали справи не містять, та позивачем не заперечується, що таких дій вона не вчиняла.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що ГУ НП в Київській області мало право звільнити позивача до закінчення передбаченого законодавством строку попередження у зазначений нею у рапорті про звільнення строк, а саме 13.05.2024.

Доводи позивача про те, що подача позивачкою рапорту на звільнення за власним бажанням була обумовлена тиском на позивача та жодним чином не відображала дійсного волевиявлення позивачки, є необґрунтованими з огляду на недоведеність жодними належними та допустимими доказами.

Матеріали справи не містять доказів щодо подання позивачкою рапорту на звільнення проти її волі, зокрема, звернення до правоохоронних органів з приводу застосування до неї примусу з метою звільнення з роботи тощо.

У свою чергу, відповідач, погодившись з бажанням працівника звільнитися, видав оспорюваний наказ та звільнив ОСОБА_1 у дату, визначену нею у рапорті.

Щодо обставин, зазначених позивачкою у позовній заяві про те, що їй було відмовлено в наданні відпустки, як матері дитини з інвалідністю, суд зазначає, що такі не є тими безумовними обставинами, які б свідчили про протиправність наказу про звільнення позивачки зі служби за власним бажанням.

Водночас, суд звертає увагу позивачки, що вказана обставина стосується інших правовідносин із уповноваженими особами ГУНП в Київській області та позивачка, вважаючи протиправними дії чи бездіяльність відповідача, не була позбавлена права на їх оскарження до суду.

Крім того, є необґрунтованими посилання позивачки у позовній заяві на те, що відповідачем не з`ясовувалась причина звільнення ОСОБА_1 зі служби, оскільки в рапорті на звільнення позивачкою самостійно зазначено причину звільнення.

З огляду на вищезазначене, суд не вбачає протиправності оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби в поліції від 10.05.2024 № 98 о/с, у зв`язку із чим дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування зазначеного наказу.

Інші позовні вимоги є похідними, тому задоволенню також не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Діска А.Б.