Справа № 380/13720/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/13720/24 пров. № А/857/3389/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Прачук І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА МАЙСТЕРНЯ ТЕЛЕБАЧЕННЯ» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у справі №380/13720/24 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА МАЙСТЕРНЯ ТЕЛЕБАЧЕННЯ» до Львівської міської ради, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівська девелоперська компанія» про визнання протиправним та скасування рішення (головуючий суддя першої інстанції Кухар Н.І., час ухвалення - не вказано, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 17.12.2024),-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА МАЙСТЕРНЯ ТЕЛЕБАЧЕННЯ» звернулось з позовом до Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради №4278 від 27.12.2023 року «Про надання ТзОВ «Львівська девелоперська компанія» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Ткацькій, 9-А, вул. Ткацькій, 9-Б, вул. Ткацькій, 9-В».

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що ділянка, що повинна бути відведена третій особі, охоплює будівлі Позивача та доступ до них. Велика Палата Верховного Суду вважає, що неконкурентне надання землі у користування за наявності двох або більше бажаючих не відповідає зазначеним принципам. Зокрема, не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Пункт «б» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України передбачає, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, серед іншого, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Оскаржувана ухвала створює позивачу реальні та потенційні перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном, свободі здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, оскаржуваною ухвалою обмежується право позивача щодо нового будівництва виробничих (промислових) будівель та споруд, які б розвинули наявні, або ж право здійснювати реконструкцію існуючих власних будівель, на які позивач розраховував купуючи існуючі будівлі, адже розумів, що такі розташовані у виробничій зоні за Генеральним планом та Зонінгом. Розміщення поряд житлових будинків також суттєво обмежуватиме господарську виробничу діяльність позивача, адже логіка створення виробничих зон полягає в шумоізоляції та запобіганні забруднення житлової та громадської забудови. У зворотному випадку, мешканці житлового будинку, власники й користувачі громадських будівель, матимуть постійні скарги на шум, викиди та інші фактори впливу виробничої діяльності. Розташування житлових будинків у межах виробничих зон не допускається (п. 5.15 ДБН Б.2.2-12:2019). Категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту (ч. 3 ст. 20 Земельного кодексу України). До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм (статті 38, 39 Земельного кодексу України). Наведене свідчить про очевидну протиправність оскаржуваної ухвали про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, який суперечить Генеральному плану та Зонінгу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2024р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що таке є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт зазначає, що у позовній заяві вказав, що ділянка, що повинна бути відведена третій особі, охоплює будівлі Позивача, доступ до них. Оскаржувана ухвала створює позивачу реальні та потенційні перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном, свободі здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, оскаржуваною ухвалою обмежується право позивача щодо нового будівництва виробничих (промислових) будівель та споруд, які б розвинули наявні, або ж право здійснювати реконструкцію існуючих власних будівель, на які позивач розраховував купуючи існуючі будівлі, адже розумів, що такі розташовані у виробничій зоні за Генеральним планом та Зонінгом. Розміщення поряд житлових будинків також суттєво обмежуватиме господарську виробничу діяльність позивача, адже логіка створення виробничих зон полягає в шумоізоляції та запобіганні забруднення житлової та громадської забудови. У зворотному випадку, мешканці житлового будинку, власники й користувачі громадських будівель, матимуть постійні скарги на шум, викиди та інші фактори впливу виробничої діяльності.

Проте вважає, що суд першої інстанції не врахував, що вказані відносини частково регулюються містобудівним та земельним правом, а пункт «б» частини 3 статті 152 ЗК України вказує, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, серед іншого, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Оскільки оскаржувана ухвала передчасно визначила цільове призначення земельної ділянки для житлової забудови, видається, що ЛМР не може відмовити у затвердженні проекту землеустрою з підстав невідповідності цільового призначення функціональному.

Крім цього, вважає, що Суд не застосував і не пояснив незастосування норм частини 3 статті 20 Земельного кодексу України, п. 5.15 ДБН Б.2.2-12:2019, п. 7.17 розділу 7 «Склад та зміст детального плану території/ планувальних рішень детального плану території (у складі комплексного плану/ генерального плану)» ДБН Б.1.1-14:2021 «Склад та зміст містобудівної документації на місцевому рівні», лише зазначивши про посилання Позивача на такі норми.

Висновок про те, що генпланом не визначається функціональне призначення території, є помилковим, оскільки категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту (ч. 3 ст. 20 Земельного кодексу України).

Також апелянт вказує, що оскаржуваною ухвалою обмежується право Позивача щодо нового будівництва та оскаржувана ухвала створює Позивачу реальні та потенційні перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном, свободі здійснення підприємницької діяльності; виробничих (промислових) будівель та споруд, які б розвинули наявні, або ж право здійснювати реконструкцію існуючих власних будівель, на які Позивач розраховував купуючи існуючі будівлі, адже розумів, що такі розташовані у виробничій зоні за Генеральним планом та Зонінгом; розміщення поряд житлових будинків також суттєво обмежуватиме господарську виробничу діяльність Позивача, адже логіка створення виробничих зон полягає в шумоізоляції та запобіганні забруднення житлової та громадської забудови. У зворотному випадку, мешканці житлового будинку, власники й користувачі громадських будівель, матимуть постійні скарги на шум, викиди та інші фактори впливу виробничої діяльності.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем Львівською міською радою поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Вказує, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради № 4278 від 27.12.2023 р. «Про надання ТОВ «Львівська девелоперська компанія» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Ткацькій, 9-А, вул. Ткацькій, 9-Б та вул. Ткацькій, 9-В» є ненормативним актом одноразового застосування, оскільки стосується виключно прав та обов`язків ТОВ «Львівська девелоперська копманія» та вичерпала свою дію фактом її виконання в силу самого факту її прийняття. Крім цього, апелянтом (позивачем) не визначено, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме йому, а також не обґрунтовано свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес. Безпосередньо апелянт (позивач) не є потерпілим від оскаржуваного рішення ради, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на нього і він не зазнав жодної реальної шкоди. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівська девелоперська компанія» також подало відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та таким, в якому надано вичерпну аргументацію всім прийнятим та відхиленим вимогам та запереченням сторін, а відтак - не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга позивача задоволенню. Під час видачі дозволу на розробку проекту землеустрою шляхом ухвалення оскаржуваного рішення Львівською міською радою було враховано вимоги містобудівної документації (детального плану території), а відтак підстав для відмови у наданні такого дозволу відповідно до ЗК України у Львівської міської ради не було, тому твердження апелянта про те, що в оскаржуваному рішенні суд не встановлював законність оскаржуваної ухвали, не відповідає дійсності. Львівська міська рада в межах своїх повноважень винесла оскаржувану ухвалу, якою надала Товариству з обмеженою відповідальністю «Львівська девелоперська компанія» дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в той же час позивач не довів наявність порушення його права стосовно спірної земельної ділянки чи належним йому майном, оскільки формування земельної ділянки полягає лише у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представники відповідача та третьої особи проти апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач в судове засідання не прибув хоча належним чином був повідомлений про дату судового задання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа ( повітки повідомлення ) в електронний кабінет.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що товариство з обмеженою відповідальністю «Львівська девелоперська компанія» звернулось до Львівської міської ради із заявою від 29.09.2023 року № 29-09 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Ткацькій, 9 на якій розташовані об`єкти нерухомості, що належать товариству на праві власності для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури ( КВЦПЗ 02.10) за рахунок земель, що не надані у власність або користування. Орієнтована площа земельної ділянки 0,156 га.

Львівською міською радою 27.12.2023 винесена ухвала № 4278, у якій зазначено:

«Розглянувши звернення товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська девелоперська компанія» від 29.09.2023 року № 29-09 (зареєстроване у Львівській міській раді 02.10.2023 року за № 2-16873/АП-2403), керуючись ст. 144 Конституції України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 12, 20, 93, 122, 123, 124 Земельного кодексу України, міська рада ухвалила:

1. Надати товариству з обмеженою відповідальністю «Львівська девелоперська компанія» () дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Ткацькій, 9-А, вул. Ткацькій, 9-Б та вул. Ткацькій, 9-В для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури (рекомендований код КВЦПЗ 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури) за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим їх переведенням до земель житлової та громадської забудови:

1.1. Орієнтовною площею 0,1095 га.

1.2. Орієнтовною площею 0,0391 га у межах червоних ліній з обмеженням без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень.

1.3. Орієнтовною площею 0,0078 га у межах червоних ліній з обмеженням без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень.

2. Товариству з обмеженою відповідальністю «Львівська девелоперська компанія» подати міській раді на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Згідно пояснювальної записки до проекту ухвали «Про надання ТОВ «Львівська девелоперська компанія» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Ткацькій, 9-А, вул. Ткацькій, 9-Б та вул. Ткацькій, 9-В» вбачається наступне:

1. Згідно з детальним планом планом території у районі вул. Замарстинівської, вул. Р.Дашкевича, вул. Ткацької, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 29.09.2022 року № 2358, земельна ділянка знаходиться в межах функціональної зони Г-2 - зона центру ділової, громадської діяльності місцевого значення; Ж-2 -зона малоповерхової квартирної забудови; ТР-2 - зона транспортної інфраструктури (вулична мережа) (частково); лінія регулювання забудови.

2. У власності ТОВ «Львівська девелоперська компанія» знаходяться нежитлові будівлі: будівля «А-2» - Лабораторний корпус (вул. Ткацька, 9-А), загальною площею 916,1 кв. м.; будівля «Г-2» Корпус хімлабораторії (вул. Ткацька, 9-Б), загальною площею 404,6 кв. м.; будівля «Д-1» Корпус Д 1 (на вул. Ткацька, 9-В), загальною площею 93,2 кв. м., які розташовані в межах земельної ділянки.

Дані об`єкти нерухомого майна ТОВ «Львівська девелоперська компанія» набуло на підставі договору купівлі проваджу об`єкта малої приватизації державної власності: єдиного майнового комплексу державного підприємства «Львівський дослідний завод Національної академії наук України» за результатами аукціону з умовами від 08.12.2022 року № 17321.

3. На підставі звернення ТОВ «Львівська девелоперська компанія» та поданого пакету документів, підготовлено проект ухвали, яким пропонується надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Ткацькій, 9-А, вул. Ткацькій, 9-Б, вул. Ткацькій, 9-В для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальними та ринкової інфраструктури (рекомендований код КВЦПЗ 02.10 -для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово- розважальними та ринкової інфраструктури), за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим їх переведенням до земель житлової та громадської забудови орієнтовною площею 0,1095 га, орієнтовною площею 0,0391 га у межах червоних ліній з обмеженням без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень та площею 0,0078 га у межах червоних ліній з обмеженням без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень.

Також, листом управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 04.09.2023 року № 4-2401-11880, надано висновок про визначення відповідності місця розташування земельної ділянки на вул. Ткацька, 9 у м. Львові містобудівній документації.

Позивач вважаючи вищевказану ухвалу протиправною, звернувся до суду з позовом про її скасування.

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмови з тих підстав, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради№ 4278 від 27.12.2023 року «Про надання ТОВ «Львівська девелоперська компанія» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Ткацькій, 9-А, вул. Ткацькій, 9-Б та вул. Ткацькій, 9-В» є правомірною та прийнятою із дотриманням вимог чинного законодавства України та не порушує прав та інтересів позивача, не створює позивачу реальні та потенційні перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном, свободі здійснення підприємницької діяльності.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями територіальних громад відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Разом з тим, відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин вирішується на пленарному засіданні ради сесії.

Частиною 1 статті 116 Земельного Кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини 2 статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Нормами статті 120 Земельного кодексу України визначено до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, переходить право на земельну ділянку на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цих норм визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при набутті прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 1 статті 123 Земельного Кодексу України передбачено, що надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно з частиною 2 статті 123 Земельного Кодексу України передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частиною 3 статті 123 цього кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, є: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, є: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється органами місцевого самоврядування на підставі відповідного рішення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»:

генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту;

план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон;

детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

29.09.2022р. ухвалою Львівської міської ради №2358 затверджено детальний план території у районі вул. Замарстинівської, вул. Р.Дашкевича, вул. Ткацької.

Відповідно до оновленого ДПТ будівлі, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Львівська девелоперська компанія», знаходяться в межах зони Г-2 «Зона центру ділової, громадської діяльності місцевого значення».

Відповідно до п. 1.2.2 Плану зонування території м. Львова (Зонінг) Том 1. Частина 4, 5 Залізничний та Шевченківський райони при формуванні та територіальній прив`язці вказаних сукупностей з урахуванням існуючих (на забудованих територіях) та прогнозованих генеральним планом (на незабудованих чи передбачених для зміни функціонального використання території) в кожній зоні виділені види забудови та іншого використання земельних ділянок, які поділяються на:

- переважні та супутні тобто найпоширеніші в даній зоні види забудови та іншого використання земельних ділянок дозволені;

- допустимі - тобто сумісні з переважними, види забудови та іншого використання земельних ділянок, які можуть бути дозволені за умови виконання визначених вимог і отримання спеціальних погоджень.

Зони центрів обслуговування і комерційної діяльності районного і місцевого значення Г-2 (Зона забудови Г2 Торгово-ділові зони районного рівня) виділені для забезпечення правових умов формування місцевих (локальних) центрів з широким спектром комерційних і обслуговуючих функцій, орієнтованих на задоволення повсякденних і періодичних потреб населення. Допустимі види забудови та іншого використання земельних ділянок в даній зоні - будівлі змішаного використання: з житловими одиницями у верхніх поверхах і розміщенням в нижніх поверхах об`єктів ділового, культурного, обслуговуючого і комерційного призначення при умові поверхового розділення різноманітних видів використання.

Генеральний план населеного пункту у відповідності до приписів статті 17 Закону № 3038-VI не містить функціонального призначення територій населеного пункту, а призначений для довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Завданням генплану є не тільки сприяння розвитку населеного пункту, а й максимальне збереження цінних рис й особливостей існуючої забудови, історичних та археологічних пам`яток, особливо цінних ділянок природи. Саме генеральний план є тим документом, що гармонізує відносини між існуючими і новими територіями, позначає ті об`єкти і мережі, що повинні бути збудовані для існуючих територій.

Водночас функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної зони визначаються планом зонування та/або детальним планом територій.

Визначення функціонального призначення земельної ділянки наведене в ДБН Б.1.1-14:2012 «Склад та зміст детального плану території», згідно якого це використання території за переважними функціями (багатофункціональна, громадська, житлова, промислова тощо), що існує або встановлюється містобудівною документацією, та наявність інших супутніх функцій, які не суперечать функціям, що переважають.

Цільове призначення земельної ділянки - це її використання за тим призначенням, яке визначене на підставі відповідної технічної документації із землеустрою та чинного законодавства.

При встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення ( ст. 20 Земельного кодексу України).

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 24 Закону № 3038-VI забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Тобто, норми Закону № 3038-VI також передбачають обов`язковість використання земельної ділянки за її цільовим призначенням навіть в разі встановлення нового функціонального призначення, якщо це відбулося вже після набуття права власності на землю.

«Цільове призначення земельної ділянки» - це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення ( т.1 Закону України «Про землеустрій»).

За змістом статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Отже, кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Таким чином функціональне призначення земельної ділянки - це вид її використання, визначений містобудівною документацією. У документах на земельну ділянку воно не зазначається. Функціональне призначення території повинно встановлюватись планом зонування або детальним планом території, проте не повинно суперечити генеральному плану населеного пункту.

При винесені оскаржуваної ухвали відповідачем враховано пояснювальну записку Управління земельних ресурсів до проекту ухвали «Про надання ТзОВ «Львівська девелоперська компанія» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Ткацькій, 9-А, вул. Ткацькій, 9-Б та Ткацькій 9-В» відповідно до якої судом встановлено:

1. Згідно з детальним планом території у районі вул. Замарстинівської, вул. Р.Дашкевича, вул. Ткацької, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 29.09.2022 року № 2358, земельна ділянка знаходиться в межах функціональної зони Г-2 зона центру ділової, громадської діяльності місцевого значення; Ж-2 зона малоповерхової квартирної забудови; ТР-2 зона транспортної інфраструктури (вулична мережа) (частково); лінія регулювання забудови.

2. У власності ТзОВ «Львівська девелоперська компанія» знаходяться нежитлові будівлі: будівля «А-2» - Лабораторний корпус (вул. Ткацька, 9-А), загальною площею 916,1 кв. м.; будівля «Г-2» Корпус хімлабораторії (вул. Ткацька, 9-Б), загальною площею 404,6 кв. м.; будівля «Д-1» Корпус Д 1 (на вул. Ткацька, 9-В), загальною площею 93,2 кв. м., які розташовані в межах земельної ділянки. Дані об`єкти нерухомого майна ТзОВ «Львівська девелоперська компанія» набула на підставі договору купівлі проваджу об`єкта малої приватизації державної власності: єдиного майнового комплексу державного підприємства «Львівський дослідний завод Національної академії наук України» за результатами аукціону з умовами від 08.12.2022 року № 17321.

3. На підставі звернення ТзОВ «Львівська девелоперська компанія» поданого пакету документів, підготовлено проект ухвали, яким пропонується надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Ткацькій, 9-А, вул. Ткацькій, 9-Б, вул. Ткацькій, 9-В для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальними та ринкової інфраструктури (рекомендований код КВЦПЗ 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальними та ринкової інфраструктури), за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим їх переведенням до земель житлової та громадської забудови орієнтовною площею 0,1095 га, орієнтовною площею 0,0391 га у межах червоних ліній з обмеженням без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень та площею 0,0078 га у межах червоних ліній з обмеженням без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень.

Листом управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 04.09.2023 року № 4-2401-11880, надано висновок про визначення відповідності місця розташування земельної ділянки на вул. Ткацька, 9 у м. Львові містобудівній документації.

Також в оскаржуваній ухвалі вказано, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки видається з рекомендованим КВЦПЗ 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.

Апеляційний суд також зазначає, що Львівська міська рада є колегіальним органом, вона приймає нормативні та інші акти у формі рішень на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради в порядку, визначеному Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Порядок скликання сесій Ради, підготовки і розгляду нею питань, прийняття рішень Ради та з інших процедурних питань та інше встановлено Регламентом Львівської міської ради 8-го скликання, який затверджений ухвалою міської ради від 24.12.2020 року № 4 «Про затвердження регламенту Львівської міської ради 8-го скликання» (надалі - Регламент).

Відповідно до підпунктів 1, 6 Розділу 2.4 додатку до ухвали Львівської міської ради від 08.07.2021 року № 1081 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», до повноваження управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради належить: підготовка проектів ухвал міської ради у сфері земельних відносин (передача у приватну власність земельних ділянок, надання у користування земельних ділянок, надання дозволів на виготовлення документацій із землеустрою, затвердження документацій із землеустрою, а також викупу та вилучення земель тощо); розгляд питань про погодження меж земельних ділянок, які належать до земель Львівської міської територіальної громади, що ненадані у власність або користування.

У відповідності з частиною 1 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Відповідно до підпунктів 1, 2, 3, 4, 7, 14, 15 статті 35 Регламенту ради підготовку питань, що подаються на розгляд Ради організовує секретар Ради. Проект ухвали, що містить всі передбачені погоджувальні візи та планується на розгляд Ради, подається секретарю Ради у друкованій та електронній формах. До проекту ухвали у друкованій та електронній формах додається пояснювальна записка, яку готує ініціатор проекту ухвали. Якщо предметом розгляду є об`єкти землекористування або нерухомості, то автор проекту ухвали додає правовстановлюючі документи на цей об`єкт (витяг про реєстрацію права власності, рішення суду тощо), світлини цих об`єктів та відповідно план земельної ділянки масштабу М 1:500 або технічний паспорт об`єкта у електронному вигляді. До проекту ухвали додаються передбачені текстом додатки в оригіналі, при необхідності - висновки відповідних комісій Ради та оригінали або засвідчені копії документів, посилання на які містяться в мотивуючій частині проекту ухвали. Секретаріат Ради забезпечує можливість ознайомлення депутатами Ради з текстами проектів ухвал не пізніше як за тиждень до відповідного пленарного засідання, а у виняткових випадках та у випадках, передбачених цим Регламентом - не пізніше як за день до пленарного засідання. Текст проекту ухвали, пояснювальну записку до нього та план земельної ділянки масштабу М 1:500 або технічний паспорт об`єкта (якщо останні автор проекту ухвали передав до секретаріату Ради в електронному вигляді) секретаріат Ради оприлюднює на інформаційному порталі депутатів Ради не пізніше 5 робочих днів з дня друку та реєстрації проекту ухвали у секретаріаті Ради з врахуванням Законів України «Про захист персональних даних» та «Про інформацію».

Враховуючи зазначене, розгляду будь-якого питання на пленарному засіданні сесії міської ради передує робота з перевірки питання, перевірки наданих документів, підготовки проекту ухвали, пояснювальної записки тощо.

Згідно зі статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту, рішення Львівської міської ради приймається відкритим голосуванням більшістю від загального складу ради.

Отже, способом волевиявлення ради, яка реалізує право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення на сесії міської ради.

Таким чином, Львівська міська рада в межах своїх повноважень винесла оскаржувану ухвалу, якою надала Товариству з обмеженою відповідальністю «Львівська девелоперська компанія» дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в той же час позивач не довів наявність порушення його права стосовно спірної земельної ділянки чи належним йому майном, оскільки формування земельної ділянки полягає лише у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Крім цього, суд першої інстанції вірно зазначив, що вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у наявності у особи права на звернення за судом захистом, а саме наявності відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.

Водночас таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Отже, з наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач (апелянт) повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Львівська міська рада при здійсненні повноважень власника землі є вільною у реалізації права володіти, користуватися, розпоряджатися землею на власний розсуд.

При оскарженні нормативно-правового акта, зокрема, органу місцевого самоврядування, позивачу (апелянту), з-поміж іншого, потрібно обґрунтувати свою належність до суб`єктів правовідносин, до яких застосовується або буде застосовано цей акт. Звертаючись до суду з позовом щодо законності нормативно-правового акта органу місцевого самоврядування позивачу (апелянту), також слід пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржений нормативно- правовий акт у разі, якщо він є суб`єктом зазначених вище правовідносин.

Право на оскарження нормативно-правового акта суб`єкта владних повноважень надано особі, що належать до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Так, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. У сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Суд зауважує, що підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статтях 2, 5 КАС України.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті.

У постанові від 20 серпня 2019 року у справі №461/2935/16-а Верховний Суд, надаючи оцінку акту індивідуальної дії зауважив, що категорію «особа, якої стосується акт» необхідно відрізняти від категорії з більш вузьким значенням - «особа, стосовно якої прийнято акт», оскільки індивідуальний акт, який хоч не прийнято стосовно певної особи, фактично, може стосуватись її прав.

Отже, для визначення кола осіб, що мають право на оскарження індивідуального акта, необхідно з`ясувати осіб, яких він стосується, тобто порушує права чи інтереси, а не лише стосовно кого він прийнятий.

Позивач у позові зазначає, що ділянка, що повинна бути відведена третій особі, охоплює будівлі Позивача, доступ до них. Оскаржувана ухвала створює позивачу реальні та потенційні перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном, свободі здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, оскаржуваною ухвалою обмежується право позивача щодо нового будівництва виробничих (промислових) будівель та споруд, які б розвинули наявні, або ж право здійснювати реконструкцію існуючих власних будівель, на які позивач розраховував купуючи існуючі будівлі, адже розумів, що такі розташовані у виробничій зоні за Генеральним планом та Зонінгом. Розміщення поряд житлових будинків також суттєво обмежуватиме господарську виробничу діяльність позивача, адже логіка створення виробничих зон полягає в шумоізоляції та запобіганні забруднення житлової та громадської забудови. У зворотному випадку, мешканці житлового будинку, власники й користувачі громадських будівель, матимуть постійні скарги на шум, викиди та інші фактори впливу виробничої діяльності.

Суд першої інстанції з урахуванням приписів ст. 79-1 ЗК України вірно висновував, що формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж і внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Отже, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому не суттєво, за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками. Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових і фактичних перешкод для надання її у власність чи оренду, зокрема спірність прав щодо ділянки. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки в оренду, а не на стадії надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Надання дозволу на розроблення проекту відведення не свідчить, що проект компетентним органом буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, орган місцевого самоврядування може відмовити.

Таким чином, ураховуючи наведене, оскаржувана ухвала не порушує прав та інтересів позивача, не створює позивачу реальні та потенційні перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном, свободі здійснення підприємницької діяльності.

Апеляційний суд зазначає, що позивачем не визначено, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме йому, а також не обґрунтовано свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес.

Безпосередньо апелянт (позивач) не є потерпілим від оскаржуваного рішення ради, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на нього і він не зазнав жодної реальної шкоди.

Апеляційний суд зауважує, що право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особи дійсно має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів апелянта (позивача) має довести належними та допустимими доказами саме апелянт (позивач).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 квітня 2012 року у справі № 21-1115во10, та Верховним Судом, зокрема, у постановах: від 01.02.2018 у справі 800/502/17, від 27 лютого 2018 року у справі № 821/778/17, від 19.06.2018 у справі № 805/2979/17-а, від 27.11.2018 у справі №826/5221/17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 807/20/18 та від 30.10.2018 у справі № 800/473/17, від 15.11.2018 у справі № 9901/751/18.

У постановах Верховного Суду від 23.06.2021 року у справі №372/3519/17, від 11.07.2022 року у справі № 759/132/20 зазначено, що: орган місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав, які прямо передбачені статтею 118 (та ст. 123) ЗК України.

У постанові від 17.10.2018 року у справі №380/624/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради№ 4278 від 27.12.2023 року «Про надання ТОВ «Львівська девелоперська компанія» дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Ткацькій, 9-А, вул. Ткацькій, 9-Б та вул. Ткацькій, 9-В» є правомірною та прийнятою із дотриманням вимог чинного законодавства України та не порушує прав та інтересів позивача, не створює позивачу реальні та потенційні перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном, свободі здійснення підприємницької діяльності, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів апелянта про те, що підставою для відмови у задоволенні позову Суд визначив відсутність порушеного права, а не безпідставність оскаржуваної ухвали, законність якої Суд не оцінював, то такі є необґрунтованими, оскільки в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції визначив вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, процитувавши норми ст. 123 ЗК України.

Щодо доводів апелянта про те, що оскаржуваною ухвалою обмежується право позивача щодо нового будівництва виробничих (промислових) будівель та споруд, які б розвинули наявні, або ж право здійснювати реконструкцію існуючих власних будівель, на які позивач розраховував купуючи існуючі будівлі адже розумів, що такі розташовані у виробничій зоні за Генеральним планом та Зонінгом, то апеляційний суд вважає такі необґрунтованими з урахуванням наведених вище висновків суду щодо відсутності порушеного права та інтереса позивача.

Також апелянт зазначає, що «оскаржувана ухвала передчасно визначила цільове призначення земельної ділянки для житлової забудови... Підхід Суду першої інстанції міг би бути правильним, якби в оскаржуваній ухвалі не визначалось цільове призначення земельної ділянки».

Апеляційний суд погоджується доводами третьої особи, що вказана обставина (зазначення цільового призначення земельної ділянки в оскаржуваній ухвалі) не було підставою позовних вимог і відповідно не було предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям відповідає, тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА МАЙСТЕРНЯ ТЕЛЕБАЧЕННЯ» - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у справі №380/13720/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 16.04.2025