Справа № 640/16661/22
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2025-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2025 року справа №640/16661/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства інфраструктури України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України підписаний державним секретарем Почтарьовим Андрієм від 29 серпня 2022 року №242-К про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу кадрової роботи з підпорядкованими підприємствами, організаціями, установами Управління кадрової роботи у зв`язку з скороченням посади державної служби;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи з підпорядкованими підприємствами, організаціями, установами Управління кадрової роботи або на іншій рівнозначній посаді державної служби;

- стягнути з Міністерства інфраструктури України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день постановлення рішення суду про поновлення на роботі;

- стягнути з Міністерства інфраструктури України (місцезнаходження - 01135 м. Київ, проспект Перемоги, 14, код ЄДРПОУ - 37472062) на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 200 000,00 (двісті тисяч гривень 00 копійок);

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вважає наказ Міністерства інфраструктури України, підписаний державним секретарем Почтарьовим Андрієм від 29 серпня 2022 року №242-К про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу кадрової роботи з підпорядкованими підприємствами, організаціями, установами Управління кадрової роботи у зв`язку з скороченням посади державної служби протиправним, оскільки він був винесений з порушенням КЗпП України, тому що при звільненні йому не було запропоновано рівнозначну посаду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали цієї справи до Київського окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського окружного адміністративного суду позовну заяву передано на розгляд судді Парненко В.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.06.2024 позовну заяву прийнято до провадженні судді Парненко В.С. та залишено без руху, у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору.

Позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви та квитанцію про сплату судового збору.

Таким чином, недоліки позову, встановлені ухвалою суду від 01.03.2024, були усунуті.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 р. адміністративну справу №640/16661/22, прийнято до провадження судді Парненко В.С., розгляд справи ухвалено здійснювати спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 7 статті 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.

В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки при попередженні позивача про майбутнє звільнення, пропонуванні рівнозначної посади та безпосередньому звільненні з посади діяв у спосіб, в порядку та у межах повноважень, передбачених законодавством, зокрема: у Міністерстві відбулася зміна структури та штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців; попередження про можливе наступне вивільнення державного службовця було надано позивачу у письмовій формі у строки та відповідно до вимог, встановлених законодавством; Міністерством було запропоновано позивачу наявну рівнозначну посаду, кваліфікаційні вимоги до якої є тотожними займаній ним на той момент посаді. Запропонована посада передбачає аналогічні посадові обов`язки, компетентності, завдання та функції. Водночас протягом встановленого строку позивач не подав заяву, якою б підтвердила згоду на переведення або висловив відмову чи заперечення щодо запропонованої посади. Ураховуючи викладене, Міністерство вважає, що при виданні наказу Мінінфраструктури від 29.08.2022 № 242-к «Про звільнення ОСОБА_1 » було дотримано вимоги законодавства, наказ видано на підставі, у межах повноважень і у спосіб, визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень відповідно до мети їх надання. У зв`язку з цим правові підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення її на посаді відсутні.

Також в матеріалах справи наявна відповідь на відзив, згідно з якою позивач не погоджується з доводами відповідача, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах спочатку з Міністерством транспорту та зв`язку України, а згодом з Міністерством інфраструктури України.

Міністерство інфраструктури України утворене 9 грудня 2010 року шляхом реорганізації Міністерства транспорту та зв`язку України та є його правонаступником, а також правонаступником Міністерства культури і туризму України в частині реалізації державної політики у сфері туризму.

16 травня 2011 року позивача було прийнято на посаду економіста фінансово-економічного відділу ДП «Розрахунковий центр» Міністерства транспорту та зв`язку України.

13 лютого 2012 року її переведено на посаду бухгалтера-касира, а 20 вересня 2012 року - знову на посаду економіста фінансово-економічного відділу.

09 жовтня 2013 року ДП «Розрахунковий центр» було перейменовано на ДП «Розрахунковий центр» Міністерства інфраструктури України. У той же день, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, Позивача звільнено за угодою сторін.

01 квітня 2014 року ОСОБА_1 як переможець конкурсного відбору була призначена на посаду головного спеціаліста відділу реалізації державної кадрової політики Управління персоналом Міністерства інфраструктури України.

22 січня 2015 року, у зв`язку із затвердженням нового штатного розпису, позивача було переведено на декретну посаду. З 15 жовтня 2015 року її переведено на посаду головного спеціаліста відділу реалізації державної кадрової політики Управління кадрової служби Міністерства.

У квітні 2016 року позивачу присвоєно 10-й ранг державного службовця, у травні цього ж року - 9-й ранг, а у травні 2019 року - 8-й ранг.

З 01 вересня 2021 року позивач працювала на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи з підпорядкованими підприємствами, організаціями та установами Управління кадрової роботи.

18 жовтня 2021 року, як переможець конкурсного відбору, була призначена на посаду заступника начальника зазначеного відділу.

У зв`язку з призначенням нового керівника Управління кадрової роботи, позивачу запропоновано посаду головного спеціаліста цього ж відділу, і з 17 січня 2022 року її переведено на цю посаду.

У травні 2022 року їй присвоєно 7-й ранг державного службовця.

13 липня 2022 року позивачу було вручено повідомлення, підписане Державним секретарем Міністерства інфраструктури України Андрієм Почтарьовим, про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності.

29 серпня 2022 року позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу кадрової роботи з підпорядкованими підприємствами, організаціями та установами Управління кадрової роботи.

Наказ № 242-к про звільнення підписано Державним секретарем Міністерства інфраструктури України Андрієм Почтарьовим.

Наказом про звільнення також доручено управлінню бухгалтерського обліку та звітності виплатити позивачу:

вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат;

грошову компенсацію за 20 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 01.04.2020 по 31.03.2021;

за 30 календарних днів за період з 01.04.2021 по 31.03.2022;

за 12 календарних днів за період з 01.04.2022 по 29.08.2022;

компенсацію за невикористані додаткові оплачувані відпустки за стаж державної служби;

допомогу як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Позивач вважає, що вказаний Наказ є протиправним, порушує її право на працю, право на проходження державної служби, суперечить вимогам Конституції України щодо індивідуальної відповідальності та презумпції невинуватості, а відтак підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, з урахуванням дії норми закону у часі, суд виходить з наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 частини першої статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Цей конституційний припис закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 21 та частиною першою статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частин першою та другої статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, статтею 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Порядок проходження державної служби, а також підстави для її припинення врегульовано Законом України "Про державну службу" №889-VIII від 10 грудня 2015 року (далі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного наказу).

Пунктом 10 частини 1 статті 4 Закону №889-VIII передбачено, що державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів, зокрема, стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 цього Закону, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин першої-третьої статті 49- 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Якщо вивільнення є масовим, відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Положеннями частини 1 статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За правилами частини другої статті 42 КЗпП України передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина 3 цієї ж статті).

Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 5 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Таким чином, висновки і мотиви Верховного Суду, викладені у постанові від 24.07.2020 у даній справі №816/654/17 /том 3 а.с. 50-60/, якою скасовані рішення суду першої та апеляційної інстанції, є обов`язковими, зокрема, для суду першої інстанції при новому розгляді справи.

Верховний Суд у постанові від 24.07.2020 у справі №816/654/17 сформував наступні висновки та, скасовуючи судові рішення, виходив з таких мотивів.

Умовою припинення державної служби з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України) є, зокрема, ліквідація державного органу або його реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності державних службовців та/або змінами в організації роботи (служби), унаслідок яких державний службовець об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації роботи, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує, або для цього об`єктивно немає можливості.

Сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" під час розгляду спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Отже, вирішуючи спори про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, суди повинні з`ясувати: чи мала місце ліквідація державного органу або його реорганізація, якщо так, то чи мало це наслідком скорочення чисельності та/або штату державних службовців.

Скорочення штату може бути встановлене шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

При цьому судам необхідно звертати увагу, що оптимізація системи державних органів чи структури окремого державного органу, унаслідок яких змінюється належність посади державної служби до певної категорії посад; основні посадові обов`язки, - є зміною істотних умов державної служби, що за змістом та юридичними наслідками не є тотожним скороченням штату або чисельності працівників.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 3166, Міністр як член Кабінету Міністрів України здійснює повноваження, визначені Законом України «Про Кабінет Міністрів України», зокрема щодо спрямування та координації діяльності центральних органів виконавчої влади.

Згідно з частиною другою цієї ж статті, Міністр як керівник міністерства:

визначає пріоритети діяльності міністерства та шляхи реалізації покладених на нього завдань, затверджує плани роботи міністерства та звіти про їх виконання (пункт 2);

затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату міністерства (пункт 6);

вносить до Кабінету Міністрів України подання про створення, ліквідацію або реорганізацію територіальних органів міністерства як юридичних осіб публічного права у межах граничної чисельності державних службовців і коштів, передбачених на утримання міністерства, а також затверджує положення про них (пункт 7);

затверджує структуру апарату міністерства і його територіальних органів (пункт 8).

На виконання вимог законодавства, постанов Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 № 179 «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій» (із змінами), від 18.01.2017 № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів» (із змінами), а також наказу Мінінфраструктури від 24.06.2022 № 445 «Про затвердження структури Міністерства інфраструктури України», наказом Мінінфраструктури від 28.06.2022 № 455 «Про введення в дію структури та штатного розпису Міністерства інфраструктури України» (копія додається) з 1 липня 2022 року введено в дію структуру апарату Мінінфраструктури загальною штатною чисельністю 313 осіб та штатний розпис на 2022 рік. Пунктом 2 цього наказу Управлінню персоналом доручено довести зазначені структуру та штатний розпис до відома керівників самостійних структурних підрозділів апарату та здійснити заходи щодо попередження державних службовців про можливе звільнення у зв`язку з скороченням посад державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону.

Згідно з цим наказом, у структурі Управління кадрової роботи апарату Мінінфраструктури на 2022 рік було передбачено 5 посад у відділі кадрової роботи з керівниками підпорядкованих підприємств, установ та організацій.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний письмово попередити державного службовця про звільнення за пунктами 1 та 7 частини першої цієї статті не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з таким попередженням службовцю повинна бути запропонована інша рівнозначна посада державної служби або, як виняток, нижча посада відповідно до його професійної підготовки та компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі згідно з трудовим законодавством. Звільнення допускається лише у разі відсутності можливості запропонувати іншу посаду або відмови службовця від запропонованої.

У виконання зазначеного порядку, позивач, яка обіймала посаду головного спеціаліста відділу кадрової роботи з підпорядкованими підприємствами, установами та організаціями Управління кадрової роботи, 13.07.2022 була письмово попереджена про наступне звільнення через 30 календарних днів, тобто після 13.08.2022, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону у зв`язку із скороченням її посади внаслідок змін у структурі та штатному розписі без скорочення загальної чисельності (далі - Попередження).

Проти даної обставини позивач не заперечує.

Попередженням їй було запропоновано рівнозначну посаду головного спеціаліста того ж відділу, на період відсутності основного працівника ОСОБА_2 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Позивачу запропоновано надати заяву про згоду на переведення на цю посаду упродовж 30 календарних днів з моменту ознайомлення.

З письмовим попередженням позивач ознайомилась 13.07.2022, що підтверджується її підписом.

Отже, у разі згоди на переведення позивачка мала подати відповідну заяву не пізніше 14.08.2022.

В той же час така заява подана не була, що свідчить про відсутність згоди на переведення.

Відтак суд дійшов висновку, що відповідач мав право звільнити її після завершення 30-денного строку з моменту ознайомлення з попередженням, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону.

Таким чином, Мінінфраструктурою дотримано строків та порядку попередження про звільнення відповідно до вимог статті 83 Закону. Станом на дату видання наказу Мінінфраструктури від 29.08.2022 № 242-к «Про звільнення ОСОБА_1 », від позивача не надійшло ні згоди на переведення, ні письмової відмови, ні зауважень щодо запропонованої рівнозначної посади.

Таким чином суд погоджується з доводами відповідача про те, що Мінінфраструктурою були вжиті всі передбачені законодавством заходи щодо належного попередження про звільнення та пропонування рівнозначної посади, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Питання виплат позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди є похідними від основної вимоги, з огляду на що в контексті встановлених судом обставин, розгляду не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так у пункті 23 Рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За наведених обставин у сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відмову в задоволенні позову, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.