Справа № 140/13771/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/13771/24 пров. № А/857/7306/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Носа С.П.,

за участю секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року (судді Андрусенко О.О., ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в м. Луцьк) у справі №140/13771/24 за позовом Громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 до звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач-1), Управління Державної міграційної служби у Волинській області (далі Управління ДМС у Волинській області, відповідач-2) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 31.10.2024 №164-24 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнання протиправними дій Управління ДМС у Волинській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує, що судом першої інстанції було неналежно досліджено матеріали справи, зокрема проігноровано інтерв`ю які знаходяться у публічного доступі. За допомогою даних доказів можна чітко встановити політичну позицію позивача, через яку у разі повернення його у країну свого походження він може зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання. У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2023 року у справі №140/7330/22 було встановлено, що «Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні». У даній справі предметом доказування є встановлення наявності або відсутності у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування та наявність або відсутність страху повернення у країну походження. Таким чином, об`єктивно вбачається, що влада Іраку не лише не здатна забезпечити захист позивача, а й сама є агентом переслідування. Працівники відповідачів дослідили інформацію по країні-походження позивача формально, не виконавши вищенаведені положення Керівництва та Постанови. Якби працівники відповідачів виконали всі дії, передбачені Керівництвом та Постановою, належним чином, вони б й самі дійшли висновку, що для позивача існує загроза політичних переслідувань та систематичного порушення прав людини.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі заперечують проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у них доводах і просять оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача Максимов А.О. апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник відповідача Коваленко М.В. в режимі відеоконференції проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Ірак.

У 2013 році позивач у зв`язку із навчанням вперше легально прибув до України та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 строком дії до 01.11.2016; ГУ ДМС у Харківській області 28.02.2017 зазначену посвідку було знято з обліку у зв`язку із відрахуванням позивача з Харківського національного медичного університету згідно наказу №120-с від 15.02.2017 за порушення умов контракту (а.с. 57, 159-160).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.06.2023 у справі № 308/9024/23 затримано громадянина республіки Ірак ОСОБА_1 з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України (а.с.111-114).

У липні 2023 року позивач, перебуваючи у Волинському ПТПІ, звернувся до Управління ДМС у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Листом від 28.07.2022 за вихідним №0701.4-3804/0701.1/3-23 Управління ДМС у Волинській області відмовило в прийнятті вказаної заяви, що стало підставою для звернення позивача до суду (справа №140/23771/23).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 у справі №140/23771/23 в задоволенні позову громадянина Іраку ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування відмови та зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю (а.с.41-43).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2024 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 у справі №140/23771/23 скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково, зокрема, зобов`язано Управління ДМС у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку, передбаченому Законом № 3671-VI та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові (а.с.45-47).

16.05.2024 позивач подав до Управління ДМС у Волинській області заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 53-56), а також анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 72-85).

16.05.2024 позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні №013331 (а.с. 86).

05.06.2024 Управлінням ДМС у Волинській області прийнято наказ №48 Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 (а.с. 117), а 05.08.2024 наказ № 63 Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 (а.с.158).

Також в порядку проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з позивачем проведено співбесіди, про що свідчить протоколи співбесіди №1 від 29.05.2024, №2 від 10.07.2024 (а.с.99-110, 135-145).

За результатами розгляду особової справи громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 , на підставі отриманої його заяви від 16.05.2024, проведених співбесід із заявником 29.05.2024 та 10.07.2024, комплексного та системного вивчення наданих ним документів, інших матеріалів, а також інформації по країні його походження, посадова особа Управління ДМС у Волинській області підготувала висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.2024 (а.с. 163-176). У зазначеному висновку зазначено, що доцільно рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

31.10.2024 ДМС України прийнято рішення №164-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 (а.с. 177).

Повідомленням від 14.11.2024 №2 Управління ДМС у Волинській області проінформовало позивача про те, що відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону № 3671-VI йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні; підстава рішення ДМС України від 31.10.2024 №164-24. Також позивачу роз`яснено що відповідно до статті 12 Закону № 3671-VI він має право оскаржити вказане рішення, звернувшись до суду, в установленому законом порядку (а.с. 9, 179).

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв в межах та в спосіб передбачений законодавством при прийняттті оскаржуваного рішення.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як передбачено у частині 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно із абзацом 4 статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин 2, 7 статті 7 Закону № 3671-VI заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту статті 8 Закону №3671-VI вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 11 статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані у першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Так, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

З матеріалів справи вбачається, що у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.05.2024 №1 (а.с. 53-56) заявник (позивач) просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та основними причинами звернення за захистом в Україні зазначив побоювання бути вбитим або довічно ув`язненим через те, що він вирішив з`ясувати подробиці смерті матері.

При цьому під час проведення співбесід 29.05.2024 та 10.07.2024 (а.с.99-110, 135-145) заявник вказав, що на даний час не хоче та боїться повертатися до країни постійного проживання через можливу загрозу його свободі, життю та здоров`ю із політичних міркувань. За його словами, на батьківщині у нього можуть бути великі неприємності, оскільки його матір ОСОБА_2 , яка загадково померла, будучи журналістом, займалася висвітленням політичних дій влади в засобах масової інформації, а також намагалася відстоювати права та інтереси жінок, які зазнавали тендерних утисків, також вказав, що його рідні отримували усні погрози від працівників офісу президента, і тепер, в силу їхніх родинних зв`язків, його життя, у разі повернення у Республіку Ірак, може перебувати у небезпеці.

Аналізуючи наведені заявником твердження та враховуючи наявну інформацію в мережі Інтернет посадова особа Управління ДМС у Волинській області у висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.2024 (а.с. 163-177) встановила, що матір заявника ОСОБА_2 дійсно займалася громадсько-політичною діяльністю, при цьому остання підтримувала близькі стосунки з дружиною президента Іраку - Геро Ібрагім, брала участь в її особистому та офіційному житті. При цьому заявник під час проведення співбесід стверджував, що діяльність йото матері ніколи не була спрямована па критику діючої влади Іраку, навпаки вона була у добрих відносинах з сім`єю президента як працівник, так і підлеглий, вони неодноразово зустрічалися як під час проведення інтерв`ю, так і вдома. У висновку зазначено, що на підтвердження цього факту серед джерел накопичення інформації доступне відео, де серед іншого присутні спільні фото президента, першої леді, Лайли та інших осіб, переглянувши які, спостерігається розмаїття образів, які вказують між ними на певні соціальні та політичні відносини; на цих фото увагу привертають досить теплі товариські обійми, посмішки, які, в свою чергу, вказують на існування гармонії та спокою між ними. Наведене вище слід розглядати як знак дружелюбності, готовності до спілкування та відкритості цих осіб, а також наявність дружніх взаємин між ними.

При цьому, під час проведення співбесіди 10.07.2024 на запитання чи розповідала матір про те, що їй погрожували, чи були скоєні замахи на життя його матері в силу професійної діяльності та як ви вважаєте, чи могла б професійна діяльність матері бути причиною звільнення президента Талабані з посади позивач повідомив ні. Суд погоджується, що вказане суперечить та викликає сумнів у наданій попередньо позивачем інформації, що, у разі повернення на батьківщину, у нього можуть бути великі неприємності, оскільки його мама, будучи журналістом, займалася висвітленням політичних дій влади у засобах масової інформації.

Позивач також повідомив, що не хоче та з рештою боїться повертатися до Іраку через можливу загрозу свободі, життю та здоров`ю саме у зв`язку із загадковою смертю матері, яку він пов`язує з її професійною діяльністю. В той же час, враховуючи пояснення під час співбесід, позивач фактично має сумніви щодо причин смерті його матері, оскільки останній 10.07.2024 повідомив, що спочатку вважав вітчима причетним до смерті матері (а.с. 142); а 29.05.2024 зазначив, що у січні 2016 року, перебуваючи на канікулах в Іраку, він зустрівся з ОСОБА_3 , близькою подругою матері, і, яка, на його думку, володіла інформації про смерть його матері, та хотів дізнатися чи це було вбивство чи самогубство (а.с. 104-105).

У висновку від 05.09.2024 зазначено, що з приводу смерті ОСОБА_4 у різних інтернет-джерелах зазначалось, що вона залишила прощального листа, в якому звинувачує чоловіка у своєму вчинку; під час вивчення і аналізу ІКП з відкритих джерел інформація щодо причин смерті ОСОБА_5 є різною. Отже, обставини її смерті достеменно невідомі. Більше того, будь-які докази, які могли б підтвердити або спростувати факт вбивства відсутні. Відтак не встановлено переконливих фактів, які могли б вказувати на те, що смерть матері пов`язана з родом її діяльності.

Відповідачем також було враховано, що заявник в анкеті від 16.05.2024 свою участь в політичній діяльності заперечив, в той же час, під час проведення співбесід 29.05.2024 та 10.07.2024 вказав, що всі члени його родини перебували в політичній партії об`єднаного Курдистану, керівником якої був ОСОБА_6 та основними гаслами якої був мир, демократія, людські права та самовизначення. Заявник, маючи членський квиток, отримував також кошти від даної партії, а програма, яку намагалася реалізувати вказана політична структура повністю йому подобалася та підтримувалась. Також за твердженням заявника, його родичі й на даний час перебувають у даній політичній партії, а за його припущенням, він ймовірно вже не є членом партії через тривалу відсутність в країні постійного проживання; наразі, політичним життям своєї країни він не цікавиться.

З урахуванням повідомлених заявником фактів та аналізуючи інформацію по країні походження, посадова особа ДМС дійшла висновку, що політичне переслідування заявника в регіоні його постійною проживання є малоймовірним.

Крім того, заявник стверджував, що Україну обрав як країну для здобуття вищої освіти та у 2013 році став студентом Харківською національного медичного університету, при цьому, на канікули безперешкодно їздив до ОСОБА_7 та протягом цього часу жодних переслідувань, погроз від невідомих людей, політиків, правоохоронців не було (а.с.139). В той же час зазначив, що у січні 2016 року в ОСОБА_7 випадково зустрівся з ОСОБА_3 (близька подруга його матері) та запитав її про смерть матері, проте відповіді не отримав, та через декілька годин після цього до нього зателефонував дід і порадив залишити країну з метою уникнення неприємностей, позбутися sim-карти і повідомити про себе вже з іншої країни. В подальшому, він повернувся до України для продовження навчальною процесу та від знайомих студентів дізнався, що про нього розпитувала пані ОСОБА_8 , співробітниця університету, це для нього стало підозрілим і він вирішив більше не відвідувати навчальний заклад та поїхати в інше місто (а.с. 105, 138). З урахуванням наведених позивачем обставин, не можливо встановити тісний і прямий причинний зв`язок між його спілкуванням з подругою мами ОСОБА_3 і подіями про які він розповідає, що з ним відбулися після повернення з Іраку в Україну (м.Харків).

Також заявник повідомив про переслідування його з боку влади країни громадянської належності було виключно у вигляді усних погроз його діду. В той же час, про надходження існування будь-яких загроз власне йому ні в заяві, ні в анкеті, ні під час проведення співбесід не повідомив. Крім того, під час проведення співбесіди 10.07.2024 заявник повідомив, що на даний час його тітки займають досить високі посади в Іраку, а дід і надалі продовжує займатися ювелірною справою; усі вони на даний час перебувають у політичній партії, вільно та безперешкодно займаються своєю трудовою діяльністю; при цьому, на запитання чи повідомляли рідні про небезпеку в Іраку у разі повернення заявника станом на сьогодні він відповів ні (а.с. 138, 140-141).

Аналізуючи інформацію, викладену у заяві в сукупності з відомостями, отриманими від нього, судом не встановлено переконливих фактів, які б вказували на те, що заявник покинув країну громадянської належності, рятуючись від переслідувань, пов`язаних з конвенційними ознаками.

З урахуванням наведеного у процесі аналізу суб`єктивної та об`єктивної сторін побоювань заявника стати жертвою переслідувань та співставленим відповідності цих сторін одна одній, судом з`ясовано, що у заявника відсутні будь-які докази переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи чи з політичних міркувань. При цьому, із його заяви та отриманої інформації від нього під час співбесіди стало відомо про те, що будь-які погрози від політичної верхівки він жодного разу не отримував; такі погрози отримував лише його дідусь, але вони були лише усними, однак він і надалі перебуває в Республіці Ірак і живе звичним життям. При цьому заявник зазначив, що Україну розглядав як країну для отримання освіти, а не захисту. До інцидентів із застосуванням фізичною насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, ніколи причетним не був (пункт 4.4 анкети та співбесіда від 10.07.2024). Також матеріали особової справи заявника не містять доказової бази, яка б вказувала на його участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території Республіки Ірак. Крім того, не встановлено фактів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 покинув ОСОБА_9 , рятуючись від переслідувань, пов`язаних з конвенційними ознаками.

Посадовою особою ДМС також було досліджено загальновідому інформацію про країну походження Республіка Ірак (щорічні звіти міжнародних правозахисних організацій щодо дотримання прав людини в Республіці Ірак, джерела мережі Інтернет) та встановлено, що у цій країні наявна низка проблемних питань, однак в них не зазначено про проблеми, на які в своїй заяві посилається заявник; на території Республіки Ірак не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження.

У висновку від 05.09.2024 зазначено, що, серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності із фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які б могли служити підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.

Колегія суддів погоджується із вищезазначеними висновками відповідачів та дійшла висновку, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід, ні в суді не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України, а його доводи ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, відповідно є необґрунтованими та недоведеними.

Суд також вважає за необхідне зазначити, на те що також звернуто увагу і у висновку від 05.09.2024, що позивач прибув до України в 2013 році з метою здобуття освіти, а з 2017 року він перебуває на території України нелегально, при цьому останній лише у 2023 році (після його затримання під час спроби перетину державного кордону та поміщення до Волинського ПТПІ) вперше звернувся з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням в Україні нелегально та часом звернення із заявою може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотиви звернення із вище згаданою заявою можуть бути іншими, зокрема пошук легалізації, уникнення примусового видворення до країни громадянської належності, а не отримання захисту.

З дослідженого судом повідомлення Управління ДМС у Волинській області від 14.11.2024 № 2 вбачається, що позивача проінформовано про те, що відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону № 3671-VI йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні; підстава рішення ДМС України від 31.10.2024 №164-24. Також позивачу роз`яснено що відповідно до статті 12 Закону № 3671-VI він має право оскаржити вказане рішення, звернувшись до суду, в установленому законом порядку (а.с. 9, 179), а тому наведене посилання позивача щодо нероз`яснення йому відповідачем-2 причин відмови та порядку оскарження такого рішення є необґрунтованими.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи та норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, доводи апелянта, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, оскільки рішення Державної міграційної служби України 31.10.2024 №164-24 є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог Громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 слід відмовити повністю, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Доводи апелянта щодо не врахування судом обставин, що судом першої інстанції було неналежно досліджено матеріали справи, зокрема проігноровано інтерв`ю які знаходяться у публічного доступі. За допомогою даних доказів можна чітко встановити політичну позицію позивача, через яку у разі повернення його у країну свого походження він може зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання є такими що не вказують про порушення відповідачем при прийнятті рішення, оскільки міграційною службою розглянуто його доводи із аналізу відповідних дій позивача та наданої інформації і загальновідомих фактів, які не вказують про можливі переслідування після повернення у свою країну, а посилання на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2023 року у справі №140/7330/22 спростовується апеляційним судом вищенаведеними діями відповідачів, які виконали його перевіривши повторно заяву позивача, який на думку суду не довів, що його повернення на батьківщину є небезпечним.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року у справі №140/13771/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

С.П. Нос

Повний текст постанови складено і підписано 17.04.2025