Справа № 320/43954/23
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві до Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування частини рішення,

ВСТАНОВИВ:

Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1, пункт 2, підпункт 2.1. та 2.2. пункту 2 Розділу ІІІ "Висновки" Аудиторського звіту від 03.10.2023 №6.1-05/2023-2-ПА, прийнятого за результатами здійснення планового внутрішнього аудиту діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві за період з 01.01.2021 по 28.02.2023;

- визнати протиправним та скасувати пункт 1, пункт 2, підпункт 2.1., підпункт 2.2. та підпункт 2.3. пункту 2 Висновків та Рішення у формі листа Державної судової адміністрації України від 20.11.2023 №6-14362/23 "Про надсилання аудиторських рекомендацій до аудиторського звіту від 03.10.2023 № 6.1-05/2023-2-ПА та їх провадження, прийнятих за результатами здійснення планового внутрішнього аудиту діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві за період з 01.01.2021 по 28.02.2023.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано підпункт 2.1. та 2.2. пункту 2 Розділу ІІІ "Висновки" Аудиторського звіту від 03.10.2023 № 6.1-05/2023-2-ПА, прийнятого за результатами здійснення планового внутрішнього аудиту діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві за період з 01.01.2021 по 28.02.2023.

Визнано протиправним та скасовано Рішення у формі листа Державної судової адміністрації України від 20.11.2023 №6-14362/23 "Про надсилання аудиторських рекомендацій до аудиторського звіту від 03.10.2023 № 6.1-05/2023-2-ПА та їх впровадження" в частині висновків, викладених у підпунктах 2.1. та 2.2. пункту 2 розділу ІІІ "Висновки" Аудиторського звіту від 03.10.2023 №6.1-05/2023-2-ПА.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна судова адміністрація України, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на більш тривалий, розумний термін, у відповідності до положень статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

17 липня 2024 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Державної судової адміністрації України від 13.03.2023 № 125 "Про здійснення планового внутрішнього аудиту діяльності територіального управління ДСА України в місті Києві" аудиторською групою ДСА України проведено плановий внутрішній аудит діяльності територіального управління ДСА України в місті Києві за період діяльності з 01.01.2021 по 28.02.2023, за підсумками якого складено Аудиторський звіт за темою "Оцінка виконання функцій та повноважень територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, в тому числі щодо фінансового та матеріально-технічного забезпечення судів за напрямком використання бюджетних коштів "Забезпечення виконання функцій та завдань" бюджетної програми КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя" у період з 01.01.2021 по 28.02.2023" від 03.10.2023 № 6.1-05/2023-2-ПА (далі по тексту - Аудиторський звіт).

За результатами розгляду Аудиторського звіту, заперечень позивача на висновки аудиту, Висновків щодо обґрунтованості заперечень на висновки аудиту, ДСА України погоджено аудиторські рекомендації, які листом від 20.11.2023 № 6-14362/23 надіслано до Територіального управління ДСА України в місті Києві.

Не погоджуючись з аудиторським звітом ДСА України в частині оскаржуваних пунктів та підпунктів та листом відповідача від 20.11.2023 № 6-14362/23 Територіальне управління ДСА України в місті Києві звернулося з адміністративним позовом до суду.

Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною судовою адміністрацією України було проведено внутрішній аудит діяльності свого територіального органу, яким є Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві.

Відповідно до пунктів 1-3 Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, яке затверджене наказом Державної судової адміністрації України від 10.05.2023 № 229, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі - територіальне управління) є територіальним органом Державної судової адміністрації України (далі також - ДСА України) та підконтрольне їй.

Територіальне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, рішеннями Вищої ради правосуддя, з`їзду суддів України та Ради суддів України, Положенням про Державну судову адміністрацію України, наказами ДСА України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням.

Основним завданням територіального управління є організаційне та фінансове забезпечення діяльності місцевих судів, крім господарських та адміністративних (далі - суди), з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів і забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

Організаційне забезпечення становлять заходи матеріально-технічного, кадрового, інформаційного, організаційно-технічного характеру, ведення судової статистики, діловодства, архіву суду тощо.

При цьому, пунктом 4 зазначеного положення обумовлено, що Територіальне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема:

1) забезпечує належні умови діяльності судів у межах повноважень, визначених законом;

3) здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України нижчого рівня щодо забезпечення діяльності територіального управління та судів у відповідному регіоні;

4) забезпечує дотримання фінансово-бюджетної дисципліни, ефективне, результативне і цільове використання коштів державного бюджету, законність використання ресурсів та майна, запобігання порушенням та зловживанням, а також своєчасність вжиття відповідних заходів реагування, зокрема в частині відшкодування заподіяної шкоди (втрат) та притягнення до відповідальності винних посадових осіб;

32) організовує в межах повноважень створення необхідних умов для забезпечення режиму секретності у відповідних судах;

39) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Кабінетом Міністрів України 28.09.2011 прийнято постанову № 1001 "Деякі питання здійснення внутрішнього аудиту та утворення підрозділів внутрішнього аудиту", яким затверджено Порядок здійснення внутрішнього аудиту та утворення підрозділів внутрішнього аудиту.

Пунктом 2 Порядку обумовлено, що об`єктом внутрішнього аудиту є діяльність державного органу, його територіальних органів, підприємств (у тому числі суб`єктів господарювання, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50 відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність таких суб`єктів господарювання), установ та організацій, що належать до сфери його управління, в повному обсязі або з окремих питань (на окремих етапах), та заходи, що здійснюються керівниками таких органів, підприємств, установ та організацій для забезпечення ефективного функціонування системи внутрішнього контролю (дотримання принципів законності та ефективного використання бюджетних коштів та інших активів, досягнення результатів відповідно до встановленої мети, виконання завдань, планів і вимог щодо їх діяльності).

Пунктом 4 Порядку унормовано, що основним завданням підрозділу є надання керівникові державного органу, його територіального органу та бюджетної установи об`єктивних і незалежних висновків та рекомендацій щодо: функціонування системи внутрішнього контролю та її удосконалення; удосконалення системи управління; запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання бюджетних коштів та інших активів; запобігання виникненню помилок чи інших недоліків у діяльності державного органу, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Згідно із пунктом 8 Порядку внутрішній аудит проводиться відповідно до стандартів, затверджених Міністерством фінансів України.

На виконання положень пункту 8 Порядку здійснення внутрішнього аудиту та утворення підрозділів внутрішнього аудиту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.2011 № 1001 (зі змінами), Міністерством фінансів України видано наказ від 04.10.2011 № 1247 "Про затвердження Стандартів внутрішнього аудиту" (зі змінами).

Приписами пункту 1 Стандартів обумовлено, що ці Стандарти розроблено з метою визначення єдиних підходів до провадження діяльності з внутрішнього аудиту в міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київській та Севастопольській міських державних адміністраціях, інших головних розпорядниках коштів державного бюджету (далі - державний орган), їх територіальних органах та бюджетних установах, що належать до сфери їх управління, оцінки якості такого аудиту.

Пунктами 7 і 8 Стандарту 11 Стандартів обумовлено, що висновки в аудиторському звіті містять обґрунтовані підсумки за результатами аналізу та оцінки зібраних даних відповідно до питань внутрішнього аудиту. Відповідно до цілей внутрішнього аудиту складається загальний висновок. Перед його складанням остаточно оцінюється аргументованість тверджень й аудиторських доказів.

Рекомендації за результатами внутрішнього аудиту мають містити конструктивні пропозиції щодо вдосконалення тих аспектів діяльності, стосовно яких проводився внутрішній аудит. Рекомендації мають базуватися на висновках, бути адекватними, конкретними, реальними для впровадження, чітко формулюватись та містити очікуваний результат їх впровадження (оцінку їх можливого впливу на діяльність установи)".

У свою чергу, пунктом 1 Стандарту 12 Стандартів внутрішнього аудиту передбачено, що керівник підрозділу внутрішнього аудиту забезпечує організацію здійснення моніторингу результатів упровадження рекомендацій (встановлює вимоги у внутрішніх документах з питань внутрішнього аудиту) для того, щоб упевнитися в тому, що відповідальні за діяльність особи розпочали ефективні дії, спрямовані на їх виконання, або керівництво установи взяло на себе ризик невиконання таких рекомендацій

На виконання правових приписів Стандарту 1 Стандартів внутрішнього аудиту ДСА України видано наказ від 11.04.2023 № 191 "Про затвердження Порядку здійснення внутрішнього аудиту в Державній судовій адміністрації України", який визначає єдині підходи та процедури планування та здійснення внутрішніх аудитів діяльності у повному обсязі або з окремих питань та/або на окремих етапах Державної судової адміністрації України та її структурних підрозділів, територіальних управлінь ДСА України, судів, організаційне та фінансове забезпечення діяльності яких здійснює ДСА України, у частині діяльності з організаційного та фінансового забезпечення, Служби судової охорони та її територіальних управлінь, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та державних підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління ДСА України, а також документування і реалізації їх результатів.

Згідно із пунктом 5 глави 4 розділу V Порядку здійснення внутрішнього аудиту в Державній судовій адміністрації України аудиторська група установи складає офіційний документ за результатами здійсненого (проведеного) внутрішнього аудиту у формі аудиторського звіту, який містить відомості про виконання аудиторського завдання, аудиторські висновки та рекомендації.

Аудиторський звіт формується в одному примірнику у вигляді цілісного документа, який, зокрема, містить резюме (демонструє стислий виклад основних висновків та рекомендацій), основну (аналітичну) частину (розкриває цілі, обсяг і результати виконання аудиторського завдання), висновки та рекомендації.

Аудиторський звіт складається зі вступної, основної (аналітичної) та підсумкової частин.

У вступній частині аудиторського звіту зазначаються такі дані:1) тема внутрішнього аудиту; 2) вид аудиту: плановий або повторний внутрішній аудит; 3) підстава для проведення аудиту: розпорядчий документ про проведення внутрішнього аудиту із зазначенням його реквізитів; 4) інформація про об`єкт та підконтрольний суб`єкт внутрішнього аудиту; 5) за який період здійснюється аудиторське дослідження; 6) посади, прізвища, імена та по батькові керівника та членів аудиторської групи установи; 7) дати початку і закінчення виконання аудиторського завдання; 8) скорочення, що використовуються в аудиторському звіті (за потреби); 9) резюме. Резюме має бути коротким і надавати найважливішу інформацію. У ньому зазначаються основна проблема (питання аудиту), головні знахідки, висновки та рекомендації. Резюме має відображати зміст аудиторського звіту в цілому і розкривати його суть. В основній (аналітичній) частині аудиторського звіту з рекомендованою кількістю аркушів до 100 (ста) аркушів (залежно від обсягу аудиторського завдання) зазначаються цілі, обсяг і результати виконання аудиторських завдань. У цій частині викладаються аудиторські знахідки, підтверджені доказовою базою, за кожним питанням аудиту, а також описуються етапи дослідження. Цей розділ має бути чітко структурованим. Підсумкова частина аудиторського звіту включає висновки та рекомендації. Рекомендації зазначаються у відповідності до висновків, згідно яких вони надаються.

Згідно з цілями внутрішнього аудиту складається загальний висновок. Перед його складанням аудиторська група остаточно оцінює аргументованість тверджень та аудиторських доказів.

Висновки в аудиторському звіті мають містити обґрунтовані підсумки за результатами аналізу та оцінки зібраних даних відповідно до питань внутрішнього аудиту (пункт 8 глави 4 розділу V Порядку здійснення внутрішнього аудиту в Державній судовій адміністрації України).

Приписами пункту 13, 14 глави 4 розділу V Порядку здійснення внутрішнього аудиту у Державній судовій адміністрації України унормовано, що якщо за результатами ознайомлення з аудиторським звітом відповідальна за діяльність особа підконтрольного суб`єкта внутрішнього аудиту не погоджується з висновками та/або рекомендаціями, що зазначені в аудиторському звіті, вона може протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня офіційного ознайомлення з аудиторським звітом надати на ім`я керівника підрозділу внутрішнього аудиту установи за своїм підписом обґрунтовані коментарі з підтверджувальними документами. Датою подання обґрунтованих коментарів вважається дата їх надходження до установи, що здійснювала внутрішній аудит, через систему електронного документообігу або рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням чи нарочним, якщо вони надійшли до 17 год. 00 хв. поточного дня, або датою наступного робочого дня, якщо вони надійшли після 17 год. 00 хв. Керівник підрозділу внутрішнього аудиту установи розглядає такі обґрунтовані коментарі та надає протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів відповідальній за діяльність особі підконтрольного суб`єкта внутрішнього аудиту письмові висновки на них за своїм підписом шляхом їх надсилання нарочним чи рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням або шляхом надсилання цих письмових висновків, підписаних електронним цифровим підписом керівника підрозділу внутрішнього аудиту установи, через систему електронного документообігу на офіційну електронну пошту підконтрольного суб`єкта внутрішнього аудиту. Якщо протягом визначеного абзацом першим цього пункту письмові обґрунтовані коментарі щодо аудиторського звіту не надійшли до установи, що здійснювала внутрішній аудит, аудиторський звіт вважається таким, до якого обґрунтовані коментарі відсутні, про що в аудиторському звіті робиться запис "обґрунтовані коментарі відсутні" біля відмітки "з обґрунтованими коментарями", що засвідчується підписом керівника підрозділу внутрішнього аудиту установи.

Керівник підрозділу внутрішнього аудиту установи готує та подає керівнику установи доповідну записку разом з аудиторським звітом, обґрунтованими коментарями відповідальних за діяльність осіб підконтрольного суб`єкта внутрішнього аудиту та висновками щодо обґрунтованості таких коментарів (за їх наявності) для розгляду, обговорення та прийняття рішення. За результатами розгляду аудиторського звіту, обґрунтованих коментарів і висновків на них (за їх наявності) керівник установи приймає рішення про прийняття аудиторських рекомендацій відповідальними за діяльність особами підконтрольного суб`єкта внутрішнього аудиту у формі листа.

Колегія суддів звертає увагу, що пунктом 2.1. розділу III "Висновки" аудиторського звіту встановлено, що "... Управління (Позивач) як розпорядник бюджетних коштів відносно місцевих судів міста Києва у 2021 та 2022 роках незаконно, всупереч вимогам частини десятої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-ІІІ (із змінами) здійснило видатки за кодом економічної класифікації видатків КЕКВ 2110 "Оплата праці і нарахування на заробітну плату" і КЕКВ 2113 "Суддівська винагорода" за бюджетною програмою КПКВК 0501020, напрямом використання "Забезпечення виконання функцій та завдань" на виплату доплат до посадових окладів 30 (тридцяти) суддям місцевих судів міста Києва, що не здійснювали правосуддя, оскільки втратили таке право, у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну повноважень, на який вони були призначені, у загальному розмірі 13 606 299,43 грн (без нарахувань ЄСВ), в тому числі, у 2021 році незаконні видатки склали 6 677 345,29 грн, у 2022 році - 6 928 954,14 грн, а з нарахуванням ЄСВ 22% (розрахунково) незаконні видатки склали у 2021 році 8 146 361,25 грн і у 2022 році - 8 453 324,05 грн, а усього здійснено незаконних видатків з нарахуванням ЄСВ у розмірі 16 599 685,3 грн. Незаконні управлінські рішення Управління призвели до завдання фінансових збитків державному бюджету, завищення витрат та непродуктивного використання бюджетних коштів на суму 13 606 299,43 грн (без нарахувань ЄСВ) або на 16 599 685,3 грн (з нарахуванням ЄСВ). Незаконність та непродуктивність зазначених витрат у вказаному розмірі підтверджується системним правовим аналізом приписів та положень відповідного рішення Конституційного суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 з цих питань, тлумачення яких різними суб`єктами зазначених правовідносин є неоднаковим".

Відповідно до частини 10 статті 135 Закону № 1402, суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці) не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 визначено лише три винятки з цього правила стосовно суддів, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них причин, які тягнуть за собою ці виключні випадки, викладені у резолютивній частині рішення і розширеному тлумаченню не підлягають. Зокрема, це такі положення Закону № 1402:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Вищеназвані випадки і причини стосуються лише тих суддів, які були обрані безстроково за новими положеннями Конституції України і Закону № 1402 і не втратили повноважень щодо здійснення правосуддя.

Нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з втратою ним повноважень, зокрема, внаслідок закінчення п`ятирічного терміну, на який його було призначено, до таких випадків і причин рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11- р/2018 не встановлювалося та не надавалися роз`яснення.

Ця категорія суддів взагалі позбавлена повноважень здійснювати правосуддя не внаслідок будь яких причин (залежних чи незалежних від суддів), а в силу вимог Закону № 1402.

Зокрема Верховний Суд у постанові від 22.07.2022 по справі № 640/13975/20 виснував, що: "...Відповідно до частини десятої статті 135 Закону № 1402- VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Отже, цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя та отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Подібна правова позиція наведена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 0440/6844/18, від 13 травня 2022 року у справі № 160/170/20.

Виходячи з аналізу положень Закону № 1402- VIII, право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 цього закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

- проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402- VIII та статті 125 Конституції України;

- зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону№ 1402- VIII та статті 125 Конституції України.

Зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону№ 1402- VIII та статті 125 Конституції України:

- фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої частини першої статті 1 Закону№ 1402- VIII та статті 125 Конституції У країни;

- законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402- VIII та статті 125 Конституції України.

Отже, лише за сукупності наявності цих умов у судді виникає право на отримання суддівської винагороди, передбаченої Законом№ 1402- VIII...".

Частина 10 статті 135 Закону № 1402 станом на сьогодні є чинною та не конституційною не визнавалася.

Посилання судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні на Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 та від 04.12.2018 № 11-р/2018 суд апеляційної інстанції вважає некоректними, так як Конституційним Судом України не розглядалися питання в частині норм Закону № 1402- УІІІ, що стосується здійснення суддею правосуддя у зв`язку з втратою ним повноважень, зокрема, внаслідок закінчення п`ятирічного терміну, на який його було призначено.

Крім того, положеннями пункту 17 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1402-УШ зазначено:

повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом (мається на увазі Закон України від 02.06.2016 № 1402-УШ), припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено;

судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом (мається на увазі Закон України від 02.06.2016 № 1402-УШ).

Рішенням Конституційного Суду № 2-р/2020 від 18.02.2020 положення пункту 17 розділу ХІІ Закону України від 02.06.2016 № 1402-УШ визнано такими, що відповідають Конституції України та є конституційними.

Підпунктами 2 і 4 пункту 161 розділу ХУ "Перехідні положення" Конституції України встановлено:

з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 № 1401-УІІІ, а саме з 30.09.2016, повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом;

відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Необхідно також зазначити, що положення і правові приписи частини шостої, сьомої статті 126 Конституції України (в редакції Закону України від 02.06.2016 № 1401-УШ, що набрав чинності 30.09.2016 і діє до сьогодні), які регулюють питання звільнення судді і припинення повноважень судді, що обіймає посаду судді безстроково, не поширюються на суддів, призначених до 30.09.2016 на посаду судді строком на п`ять років.

На суддів, призначених до 30.09.2016 на посаду строком на п`ять років, поширюються положення і правові приписи частин п`ятої, шостої статті 126 Конституції України (в редакції, що діяла до 30.09.2016), що регулюють питання звільнення судді і припинення повноважень судді, а саме (пряма мова): "Суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі:

1) закінчення строку, на який його обрано чи призначено;

2) досягнення суддею шістдесяти п`яти років;

3) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я;

4) порушення суддею вимог щодо несумісності;

5) порушення суддею присяги;

6) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього;

7) припинення його громадянства;

8) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим;

9) подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Повноваження судді припиняються у разі його смерті.".

Підпунктом 2 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України встановлено, що: з дня набрання чинності 30.09.2016 Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-ІІІ, повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено; такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.

Водночас, положеннями пункту 17 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1402-ІІІ передбачено, що: повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом (мається на увазі Закон України від 02.06.2016 № 1402-ІІІ), припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено; судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом (мається на увазі Закон України від 02.06.2016№ 1402-ІІІ).

Рішенням Конституційного Суду № 2-р/2020 від 18.02.2020 положення пункту 17 розділу ХІІ Закону України від 02.06.2016 № 1402-ІІІ визнано такими, що відповідають Конституції України та є конституційними.

А тому, згідно з підпунктом 2 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України встановлено, що з дня набрання чинності 30.09.2016 Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-ІІІ, пункту 17 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1402-ІІІ та рішення Конституційного Суду № 2-р/2020 від 18.02.2020:

1) суддя, призначений до 30.09.2016 на посаду строком на п`ять років, що не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням строку на який його було призначено суддею, з наступного дня після закінчення такого строку, не будучи звільненим з посади судді, втрачає повноваження на здійснення правосуддя і не має повноважень його здійснювати у зв`язку із цим;

2) суддя, призначений до 30.09.2016 на посаду строком на п`ять років і повноваження якого припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, може бути призначений на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому Законом України від 02.06.2016 № 1402-ІІІ. Тобто, такий суддя не є звільненим з посади судді, проте не перебуває на посаді судді, що здійснює правосуддя, а перебуває на посаді судді без повноважень.

Управлінські рішення, спрямовані на нарахування та виплати доплат до посадових окладів суддям, що не здійснювали правосуддя, оскільки втратили таке право у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну повноважень, на який вони були призначені, створюють ризики завдання фінансових збитків державному бюджету, завищення витрат та непродуктивного використання бюджетних коштів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів висновує, що оскаржуване рішення Київського окружного адміністративного суду щодо визнання незаконним підпункту 2.1. пункту 2 Розділу ІІІ "Висновки" Аудиторського звіту не ґрунтується на вимогах закону та не відповідає приписам частини 10 статті 135 Закону № 1402.

Також колегія суддів зазначає, що пунктом 2.2. розділу III "Висновки" аудиторського звіту встановлено, що "... у 2021 та 2022 роках Управління незаконно, без належного документального, підтвердження нарахована та виплачена 21 (двадцяти одному) судді у 2021, 18 (вісімнадцяти) суддям у 2022 році Печерського та Шевченківського районних судів міста Києва доплата до посадового окладу, передбачена частиною восьмою статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-ІІІ (із змінами) за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у загальному розмірі 2 966 884,67 грн (з нарахуваннями ЄСВ), що є незаконним і непродуктивним використанням коштів державного бюджету, нарахування і виплата яких здійснена з відхиленням від вимог чинного законодавства, у результаті чого виник ризик завдання збитків державному бюджету у розмірі 2 966 884,67 гривень.".

Щодо листа Служби безпеки України від 14.02.2022 № 26/2- 739 "Щодо рішення Ради суддів України № 4 від 28.01.2022 про порядок надання компенсації суддям та працівникам апарату суду у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці", колегія суддів зазначає наступне.

Вказаний лист Служби безпеки України від 14.02.2022 № 26/2-739 надсилався на адресу Голови Ради суддів України Б. Моніча, т. в. о. Голови Державної судової адміністрації України О. Сальнікова та Міністерства соціальної політики України.

Зокрема у листі зазначено:

"Зміст ухваленого Рішення побудований на цитуваннях редакції Закону України "Про державну таємницю" (далі - Закон № 3855-ХІІ), яка втратила свою чинність понад 11 років тому, не відображає поточного порядку надання органами Служби безпеки України допуску громадянам до державної таємниці, термінів його дії (зокрема, для форм 2 та 3), а також містить низку неточностей у номерах статей, на які зроблено посилання (наприклад, в абзаці четвертому Рішення замість посилання на "статтю 22" має згадуватись "стаття 20", в абзаці восьмому замість "статті 23" має бути "стаття 22"), та має терміни, що відсутні у законодавстві про державну таємницю (як-от, "допуск до провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею").

Також згадане вище роз`яснення, яке оприлюднено на офіційному інтернет-сайті Ради суддів України без отримання та урахування позиції Міністерства соціальної політики України (відповідно до підпункту 103 пункту 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 423, Міністерство є уповноваженим центральним органом виконавчої влади, на який покладено завдання із надання роз`яснень щодо реалізації державної політики у сфері соціального захисту населення, соціальної політики тощо), а також думки Служби безпеки України (згідно із частиною п`ятою статті 5 Закону № 3855-ХІІ є спеціально уповноваженим державним органом у сфері забезпечення охорони державної таємниці), спираючись на проведений Радою "системний аналіз норм чинного законодавства", пропонує відверто непересічне розуміння умов отримання суддями та працівниками апарату суду компенсації у зв`язку з виконанням ними робіт, що передбачають доступ до державної таємниці.

Так, у пункті другому резолютивної частини Рішення Ради суддів констатується, що:

"Допуск до провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею..., за суттю та правовою природою в умовах режимних обмежень вважати таким, що дає право особі на отримання компенсації (доплат до посадового окладу) на постійній основі" (при цьому виконання особою робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці, тощо - не є обов`язковим).

Щодо зазначеного, вважаємо за потрібне наголосити:

- стаття 30 Закону № 3855-ХІІ чітко фіксує, що у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України (зокрема, Положенням про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414 (далі - Положення - 414).

При цьому є доречним зазначити, що Звід відомостей, що становлять державну таємницю (далі - ЗВДТ) - це акт (затверджений наказом ЦУ СБУ від 23.12.2020 № 383), у якому зведено переліки відомостей, що згідно з рішеннями державних експертів з питань таємниць становлять державну таємницю у визначених сферах. Інформація вважається державною таємницею з дня опублікування зазначеного наказу, а засекречування матеріальних носіїв інформації здійснюється шляхом надання їм на підставі ЗВДТ грифа секретності посадовою особою, яка готує, створює, підписує чи затверджує такий матеріальний носій інформації.

Таким чином, щоб отримувати компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень, громадянин повинен мати допуск до державної таємниці (оформлене право громадянина на доступ до державної інформації), доступ до державної інформації (надання повноважною посадовою особою дозволу громадянину на ознайомлення з конкретною секретною інформацією) та обробляти цю інформацію в ході провадження ним діяльності, пов`язаної з державною таємницею;

- Положення - 414, яке наразі знаходиться у сфері відповідальності Міністерства соціальної політики України, також сформовано у наведеній у попередньому пункті логіці. Зокрема, про це свідчать пункти 1 та 5 цього Положення, які також формують достатнє уявлення про порушене питання та фокусують увагу на матеріальних носіях державної таємниці. Саме у зв`язку з цим режимно-секретний орган установи, який компетентно володіє необхідними даними, має право брати участь у розгляді пропозицій щодо виплати працівникам компенсації за роботу в умовах режимних обмежень (підпункт 3 пункту 43 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 939). До речі, частина восьма статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" також посилається на "доступ до державної таємниці" і "відомості та їх носії.".

Таким чином, згідно правових приписів частини восьмої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-УШ (із змінами), для отримання доплати до посадового окладу за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці, суддя повинен отримати не лише допуск до державної таємниці (оформлене право громадянина на доступ до секретної інформації - документів та інших матеріальних носіїв секретної інформації, що містять державну таємницю) та доступ до державної таємниці (надання повноваженою особою дозволу громадянину на ознайомлення з конкретною секретною інформацією), а й фактично у відповідності до службових повноважень здійснювати роботу, що потребує доступ до державної таємниці, зокрема - здійснювати обробку цієї інформації, відомостей, які вона містить, та їх носіїв, виготовляти документи та інші матеріальні носії секретної інформації в ході провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею. Одного лише допуску та дозволу на доступ до державної таємниці (секретної інформації) без здійснення суддею роботи, що передбачає доступ до державної таємниці, для отримання цього виду доплати до посадового окладу недостатньо.

Водночас, Територіальному управлінню, що здійснює бухгалтерський облік місцевих судів міста Києва, для нарахування і виплати доплати суддям до їх посадового окладу у відповідності до частини восьмої статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402- VIII та іншим працівникам суду відповідно до законодавства, за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, необхідно мати належно оформлені підтвердні документи режимно-секретного органу, до номенклатури якого прикріплений суддя або інший працівник суду, про фактичну роботу суддів та інших працівників суду з документами та іншими матеріальними носіями секретної інформації, що передбачають доступ до державної таємниці, у конкретний проміжок часу (календарний місяць) та з належною про це реєстрацією.

Тобто, для ТУ ДСА України в місті Києві, як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня відносно місцевих загальних районних судів міста Києва, окрім допуску до державної таємниці (оформлене право громадянина на доступ до секретної інформації - документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять державну таємницю) та доступу до державної таємниці (надання повноваженою особою дозволу громадянину на ознайомлення з конкретною секретною інформацією), підставою для нарахування та виплати Територіальним управлінням доплати за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, є підтвердження факту роботи суддів та інших працівників суду з документами та іншими матеріальними носіями секретної інформації, що передбачають доступ до державної таємниці, у конкретний проміжок часу (календарний місяць) та з належною про це реєстрацією. Від цього також залежить розмір виплат. Без такого підтвердження виплата доплат до посадового окладу за роботу, що потребує доступ до державної таємниці, є необґрунтованою та незаконною, що призводить до непродуктивного і неправомірного використання коштів державного бюджету.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що у висновку Аудиторського звіту і рекомендації рішення з питання незаконного нарахування та здійснення доплат суддям Печерського та Шевченківського районних місцевих судів міста Києва у 2021 та 2022 роках за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, як це визначено частиною восьмою статті 135 Закону № 1402, взагалі не йдеться про надання розпоряднику коштів нижчого рівня ТУ ДСА України у місті Києві уповноваженими на те особами конкретної інформації, що містить державну таємницю із зазначенням назви та/чи змісту такої інформації. У оспорюваному висновку та рекомендації йдеться лише про офіційне документальне підтвердження факту роботи з інформацією, що містить державну таємницю, з підтвердженням того, яким суддею або іншим працівником суду та у який проміжок часу така робота здійснювалася.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Крім того, колегія суддів вважає за важливим зазначити про те, що у відповідності до пункту 1 Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, затвердженого наказом ДСА України від 10.05.2023 № 229, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (позивач) є територіальним органом Державної судової адміністрації України (відповідач) та підконтрольне їй. Тобто, між відповідачем та позивачем існують адміністративні правовідносини, що стали предметом розгляду по цій судовій справі за позовною заявою ТУ ДСА України в місті Києві.

Пунктом 4 Порядку здійснення внутрішнього аудиту та утворення підрозділів внутрішнього аудиту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.2011 № 1001 (зі змінами, далі - Порядок № 1001) визначено, що основним завданням підрозділу внутрішнього аудиту є надання керівникові державного органу, його територіального органу та бюджетної установи об`єктивних і незалежних висновків та рекомендацій щодо: функціонування системи внутрішнього контролю та її удосконалення; удосконалення системи управління; запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання бюджетних коштів та інших активів; запобігання виникненню помилок чи інших недоліків у діяльності державного органу, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

А тому, з метою отримання від підрозділу внутрішнього аудиту ДСА України незалежних висновків та рекомендацій, спрямованих на покращення діяльності територіального органу ДСА України, яким є ТУ ДСА України в місті Києві (позивач), на виконання наказу ДСА України від 13.03.2023 № 125 "Про здійснення планового внутрішнього аудиту діяльності територіального управління ДСА України в місті Києві" (із змінами), ДСА України проведено плановий внутрішній аудит за темою: "Оцінка виконання функцій та повноважень територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, в тому числі щодо фінансового та матеріально-технічного забезпечення судів за напрямом використання бюджетних коштів "Забезпечення виконання функцій та завдань" бюджетної програми КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя" у періоді з 01.01.2021 по 28.02.2023", за результатами якого було виготовлено Аудиторський звіт від 03.10.2023 року № 6.1-05/2023-2-ПА та в. о. Голови ДСА України прийнято рішення у формі листа ДСА України від 20.11.2023 № 6-14362/23 (з додатком).

Тобто, у ході здійснення вказаних вище заходів внутрішнього аудиту і на усіх його етапах, між ДСА України (відповідач) та ТУ ДСА України в місті Києві (позивач) існували адміністративні а не публічно-правові відносини.

Як вже зазначалось, згідно із пунктом 4 Порядку № 1001, - основним завданням підрозділу внутрішнього аудиту є надання керівникові державного органу, його територіального органу та бюджетної установи об`єктивних і незалежних висновків та рекомендацій щодо функціонування системи внутрішнього контролю та її удосконалення, удосконалення системи управління, запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання бюджетних коштів та інших активів, а також запобігання виникненню помилок чи інших недоліків у діяльності державного органу, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Метою здійснення внутрішнього аудиту є: оцінка діяльності підконтрольного суб`єкта внутрішнього аудиту за різними її напрямами, функціями, завданнями; допомога керівнику державного органу, керівникам і посадовим особам підконтрольного суб`єкта внутрішнього аудиту у виконанні їхніх функцій, удосконаленні діяльності (у тому числі фінансово-господарської) при прийнятті управлінських рішень за різними напрямами, визначеними законодавством і сприяння уникненню ними правопорушень.

Підконтрольними суб`єктами внутрішнього аудиту Державної судової адміністрації України щодо проведення внутрішнього аудиту, зокрема, є - Територіальні управління Державної судової адміністрації України, а об`єктом внутрішнього аудиту є їх діяльність у повному обсязі або з окремих питань та/або на окремих етапах.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що в межах спірних правовідносин Державна судова адміністрація України виступає спеціально уповноваженим державним органом у сфері здійснення внутрішнього аудиту у своєму територіальному органі - Територіальному управлінні Державної судової адміністрації України в місті Києві, що йому підконтрольне (пункт 1 Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, затвердженого наказом ДСА України від 10.05.2023 № 229).

Реалізація ДСА України таких повноважень не наділяє правовідносини ознаками публічності, оскільки як зазначено вище метою здійснення внутрішнього аудиту є допомога керівнику державного органу, керівникам і посадовим особам підконтрольних суб`єктів внутрішнього аудиту у виконанні їхніх функцій, удосконаленні внутрішньої діяльності (у тому числі фінансово-господарської діяльності, функціонування системи внутрішнього контролю, системи управління).

Отже, з огляду на вищевикладене, спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, не є публічно-правовими, так як виникли між ДСА України (відповідач) та підконтрольним суб`єктом внутрішнього аудиту ДСА України, яким є його підконтрольний територіальний орган - ТУ ДСА України в місті Києві (позивач), за наслідками аудиторського дослідження внутрішньої діяльності останнього. Такі правовідносини між позивачем та відповідачем є адміністративними.

Крім того, Аудиторський звіт від 03.10.2023 № 6.1- 05/2023-2-ПА та прийняте Рішення у формі листа ДСА України від 20.11.2023 № 6- 14362/23 (з додатком) не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке породжує, змінює або припиняє права та обов`язки у сфері публічно- правових відносин, оскільки вони носять рекомендаційний характер, а позивач має можливість і право вільного вибору щодо впровадження аудиторських рекомендацій, відображених в Аудиторському звіті від 03.10.2023 № 6.1-05/2023-2-ПА та Рішенні у формі листа ДСА України від 20.11.2023 № 6-14362/23 (з додатком), або узяття на себе ризику невиконання таких аудиторських рекомендацій.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.08.2019 № 806/5099/15 (№ К/9901/8796/18) зазначається, що обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків їх зміни чи припинення.

Тобто, рішенням суб`єкта владних повноважень має породжувати певні правові наслідки, створювати юридичний стан, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин та поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів.

Однак, якщо констатуючою частиною спірного аудиторського звіту є "Рекомендації" аудиторської групи ДСА України, які не являються вимогами, а є лише рекомендаціями (пропозиціями) для керівника підконтрольного об`єкту, яким не властиві вищевказані умови відповідності рішенню суб`єкта владних повноважень, то такий звіт не породжує вищевказаних особливостей.

Так, Верховний Суд робить висновок, що з огляду на зазначене - аудиторський звіт та додані до нього пропозиції та рекомендації слугують для визначення якості роботи підконтрольного органу (установи), мають рекомендаційний та консультативний характер і не містять обов`язкових для підконтрольної установи вказівок, окрім рекомендацій (пропозицій).

Таким чином, суд робить висновок, що аудиторський звіт неможливо вважати рішенням, яке породжує, змінює або припиняє права та обов`язки у сфері публічно - правових відносин, оскільки він носить рекомендаційний та консультативний характер, а відтак такий акт та відповідні зміни до нього - не є рішеннями суб`єкта владних повноважень в розумінні пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України, а є по своїй суті лише засобом фіксації виявлених контролюючим органом порушень та носить рекомендаційний характер.

Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Також, об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 02.10.2020 № 808/1422/17 (№К/9901/26549/19) роз`яснено, що право на звернення до суду за наслідками проведеної аудиторської перевірки може бути реалізоване, якщо права, свободи чи законні інтереси особи порушені. Таке право на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом (право на звернення за судовим захистом) як суб`єктивне процесуальне право наявне тільки в конкретних осіб у конкретних справах за наявності відповідних передумов та умов.

Враховуючи зазначене, незгода ТУ ДСА України в місті Києві (як підконтрольного суб`єкта), з частиною висновків Аудиторського звіту від 03.10.2023 № 6.1-05/2023-2-ПА та частиною Рішення у формі листа ДСА України від 20.11.2023 № 6-14362/23 (з додатком), прийнятого за результатами здійснення планового внутрішнього аудиту діяльності ТУ ДСА України в місті Києві за період з 01.01.2021 по 28.02.2023, не є підставою для судового оскарження, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то в цій частині таке судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 №7 , відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, та як наслідок прийняте необґрунтоване судове рішення, що є підставою для його скасування апеляційним судом та прийняття нового рішення у справі.

У зв`язку з цим колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року - скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві до Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування частини рішення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Сорочко Є.О.

Суддя Чаку Є.В.