Справа № 620/9688/24
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/9688/24 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Скалозуб Ю.О., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П, Файдюка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України (далі по тексту - відповідач, Адміністрація Держсцецтрансслужби) в якому просив:

- визнати протиправною відмови, викладену в листі від 08.04.2024 № 518/1670, у затверджені рішення командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.03.2024 № 2/2024 «Про виключення з числа службових з наданням статусу постійного квартирі АДРЕСА_1 » та Список надання жилої площі для постійного проживання у Військовій частині НОМЕР_1 , відносно ОСОБА_1 та членів його сім`ї, необхідних для підготовки та направлення документів про виключення з числа службового житла та надання для постійного проживання квартири АДРЕСА_1 , отриманій на підставі ордеру на жиле приміщення №83 серії СЛ від 07.09.2015;

- зобов`язати Адміністрацію Держсцецтрансслужби затвердити рішення командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.03.2024 №2/2024 «Про виключення з числа службових з наданням статусу постійного квартирі АДРЕСА_1 » та Список надання жилої площі для постійного проживання у військовій частині НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 та членів його сім`ї - дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , необхідних для підготовки та направлення документів про виключення з числа службового житла та надання для постійного проживання квартири АДРЕСА_1 , отриманій на підставі ордеру на жиле приміщення №83 серії СЛ від 07.09.2015.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року значений позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік Військової частини НОМЕР_1 в загальну чергу складом сім`ї з 1 особи, що підтверджується витягом з протоколу №20 засідання житлової комісії військової частини від 12.03.2007 (а.с.13).

Згідно з витягом із протоколу №22 засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2007, в списки квартирного обліку в склад сім`ї старшого лейтенанта ОСОБА_1 внесено його дружину ОСОБА_2 (а.с. 13 зворотна сторона).

З витягу із протоколу №47 засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 21.12.2011 вбачається, що внесено в списки та зараховано на квартирний облік в склад сім`ї капітана ОСОБА_1 його сина ОСОБА_3 , 2009 р.н. (а.с. 14).

На підставі рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської Ради народних депутатів від 18.06.2015 №201 (а.с. 16-19) ОСОБА_1 видано ордер №83 від 07.09.2015 на вселення в однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20).

Згідно з витягом із Наказу Голови Адміністрації Держсцецтрансслужби (по особовому складу) №34 від 01.06.2017 року, ОСОБА_1 , командира роти НОМЕР_2 навчального центру Державної спеціальної служби транспорту, за його згодою увільнено від займаної посади, припинено дію контракту, виключено зі списків особового складу Державної спеціальної служби транспорту та направлено до Служби Безпеки України для подальшого проходження військової служби (а.с.21).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.06.2017 №148 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 21 зворотна сторона).

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №82 від 15.02.2018 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла підприємствам, громадянам міста, видачу ордерів», вбачається, що виконавчим комітетом було прийнято рішення не затверджувати на обліку сім`ю ОСОБА_1 , у зв`язку зі зміною місця проходження служби.

Згідно з витягом з протоколу №87 засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2018, ОСОБА_1 знято з квартирного обліку, у зв`язку з припиненням відносин з Державною спеціальною службою транспорту складом сім`ї з 3-х осіб (а.с.22).

Відповідно до довідки Управління Служби Безпеки України в Чернігівській області №74/16/3/220-ж-4 (а.с.30), ОСОБА_1 під час проходження військової служби в Управлінні СБ України в Чернігівській області, в період з квітня 2020 року, не перебуває на квартирному обліку військовослужбовців Управління, які потребують поліпшення житлових умов. Житлом (ні службовим, ні для постійного проживання) від Управління не забезпечувався.

ОСОБА_1 має статус ветерана війни - учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 28.03.2013 (а.с. 10 зворотна сторона).

Окрім того, рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 01.11.2018 у справі №751/4247/18, яке набрало законної сили 15.01.2019, у задоволенні позовної заяви 8-го навчального центру Державної спеціальної служби транспорту до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовлено.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26.05.2021 у справі №751/1842/21, яке набрало законної сили 22.09.2021, зобов`язано Військову частину НОМЕР_4 поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку, з правом на першочергове отримання житлового приміщення.

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про зміну статусу службового житлового приміщення на постійне.

Рішенням об`єднаної житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 10.04.2023, оформленого протоколом № 119, було вирішено:

«Розглянувши рапорт та прикладені до нього документи ОСОБА_1 про зміну статусу службового житлового приміщення на постійне комісії постановила: на виконання вимог доручення Міністра оборони України № 20241/3 від 09.08.2022 року з метою збереження житлового фонду Міністерства оборони України та у зв`язку з реформуванням шляхів забезпечення військовослужбовців, осіб звільнених з військової служби в запас або відставку та членів їх сімей житлом в межах чинного законодавства було надано відповідні розпорядження стосовно не подання командирами військових частин до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорт7 пропозицій щодо виключення з житла із числа службового до окремого розпорядження керівництва Міністерства оборони України, в зв`язку з чим, розгляд питання перенести до окремого розпорядження керівництва Міністерства оборони України». Голосували одноголосно «За» - 7 чол. (а.с. 41).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.10.2023 у справі №620/9083/23, яке набрало законної сили 15.01.2024, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 , в особі об`єднаної житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , розглянути в порядку, встановленому законом, рапорт ОСОБА_1 від 15.03.2023 про виключення квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з числа службових, з урахуванням висновків суду.

На виконання вищевказаного рішення суду, 09.02.2024 об`єднаною житловою комісією Військової частини НОМЕР_1 , НОМЕР_5 та Центру протимінної діяльності проведено засідання, на якому було прийнято рішення, оформлене протоколом № 125 (пункт 5), яким вирішено наступне:

«Розглянувши рапорт ОСОБА_1 від 15.03.2023 про виключення з числа службових з наданням статусу постійного квартирі АДРЕСА_1 та виконуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду № 620/9083/23 від 15 січня 2024 року комісія постановила: виконуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року пропонувати командиру частини звернутися до Голови Адміністрації ДССТ за погодженням виключити з числа службових з наданням статусу постійного квартирі АДРЕСА_1 на першому поверсі житлового будинку житловою площею 24,8 кв.м. та закріпити її за мешкаючими та зареєстрованими в ній ОСОБА_1 , дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 . ОСОБА_1 являється учасником бойових дій. Після зміни статусу квартири на постійну ОСОБА_1 залишити на квартирному обліку». Голосували одноголосно «За» - 9 чол. (а.с. 45).

На підставі рішення об`єднаної житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , НОМЕР_5 та Центру протимінної діяльності від 09.02.2024 командиром Військової частини НОМЕР_1 було ухвалено рішення від 05.03.2024 № 2/2024 «Про виключення з числі службових з наданням статусу постійного квартирі АДРЕСА_1 ».

Зазначене рішення від 05.03.2024 № 2/2024 та Список надання жилої площі для постійного проживання у Військовій частині НОМЕР_1 направлені на розгляд до Адміністрації Держсцецтрансслужби.

Листом від 08.04.2024 № 518/1670 Адміністрація Держсцецтрансслужби відмовила в погодженні рішення, обґрунтовуючи тим, що після затвердження керівництвом Міністерства оборони України нових критеріїв (вимог) щодо забезпечення військовослужбовців житлом для постійного проживання шляхом виключення його з числа службового та доведення їх до органів військового управління та структурних підрозділів Міністерства оборони України, можна буде надавати на розгляд клопотання військовослужбовців та документи до них, у разі необхідності повторно, відповідно до оновлених вимог. Крім того, зазначено про безпідставність заняття житлового приміщення особою, яка не проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , виключений зі списків особового складу Державної спеціальної служби транспорту та направлений для подальшого проходження служби до Служби безпеки України (а.с. 46)(оскаржувана відмова).

Вважаючи оскаржувану відмову Адміністрації Держсцецтрансслужби, яка виколадена у вигляді листа протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Адміністрації Держсцецтрансслужби затвердити рішення командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.03.2024 № 2/2024 «Про виключення з числі службових з наданням статусу постійного квартирі АДРЕСА_1 » та Список надання жилої площі для постійного проживання у військовій частині НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 та членів його сім`ї - дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , що у свою чергу буде свідчити про дотриманням гарантій на те, що спір між сторонами буде вирішений остаточно.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону № 2011-ХІІ).

Згідно зі статтею 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана з захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до статті 2 цього Закону ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах визначених законами України.

Частиною 1 статті 12 Закону № 2011-ХІІ визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті (абзац 4 ч.1 статті 12 Закону № 2011-ХІІ).

Як передбачено частиною 1 статті 9 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Відповідно до положень статей 9, 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік.

Згідно із статями 48-49 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Понад норму жилої площі окремим категоріям громадян надається додаткова жила площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів.

Відповідно статті 12 Закону № 2011-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 03.08.2006 № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (далі по тексту - Порядок № 1081, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) затвердив Порядок № 1081, який визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.

Згідно із пунктом 3 Порядку №1081 військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством.

Крім того, пункт 8 Порядку №1081 встановлює, що житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом.

У пункті 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно- експлуатаційного органу.

Службові житлові приміщення, відповідно до пункту 12 Порядку надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби.

На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Відповідно до пунктів 30-31 Порядку №1081 військовослужбовці знімаються з обліку у разі:

- поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла;

- засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження;

- звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем;

- подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла або на грошової компенсації, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку № 1081.

Відповідно до п. 34 Порядку №1081 на підставі рішення про надання житла виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради, а в закритому військовому містечку - квартирно-експлуатаційний орган видає ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення, безпосередньо військовослужбовцю, на ім`я якого він виписаний, або за його дорученням іншій особі.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 06.09.2021 № 271, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.11.2021 за № 1478/37100 (далі - Інструкція № 271) військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 і більше років, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Жилі приміщення для постійного проживання та грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Згідно пункту 7 розділу І Інструкції № 271 визначено, що уся жила площа, яка надходить до Державної спеціальної служби транспорту, розподіляється житловими комісіями Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (далі - Адміністрація) та військових частин, установ та організацій Державної спеціальної служби транспорту згідно з чергою за місцем перебування військовослужбовців на квартирному обліку виходячи з часу їх перебування, крім випадків, передбачених законодавством України. Розподіл жилої площі здійснюється відповідно до плану розподілу жилої площі, затвердженого Головою Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (далі - Голова Адміністрації).

Пунктом 1 розділу II Інструкції № 271 встановлено, що для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею), ведення оперативного обліку службових жилих приміщень в Адміністрації та військових частинах, установах та організаціях Державної спеціальної служби транспорту (далі - військова частина) утворюються житлові комісії (далі - житлова комісія військової частини).

Згідно з пунктом 5 розділу II Інструкції № 271 визначено, що основними завданнями житлових комісій військових частин (об`єднаних житлових комісій) є:

- перевірка житлових умов військовослужбовців та членів їх сімей;

- прийняття рішення з житлових питань, у тому числі із розгляду відповідних рапортів (заяв) військовослужбовців та членів їх сімей з житлових питань;

- ведення обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею);

- ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання;

- розгляд заяв, скарг та пропозицій, що виникли під час роботи житлових комісій військових частин (об`єднаних житлових комісій), та прийом громадян з житлових питань;

- видача документів, які створюються житловими комісіями військових частин (об`єднаними житловими комісіями) під час виконання вимог цієї Інструкції;

- ведення оперативного обліку службових жилих приміщень.

Пунктом 7 розділу II Інструкції № 271 встановлено, що житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) має право приймати рішення щодо:

- взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею);

- взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання;

- надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень (службової жилої площі), жилих приміщень для постійного проживання або виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення;

- зміни дати зарахування (перебування) на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання;

- внесення змін до облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання;

- перегляду раніше прийнятих рішень цією житловою комісією або в порядку правонаступництва.

Згідно з пунктом 8 розділу II Інструкції № 271 визначено, що рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) (додаток 4), підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини. Рішення об`єднаної житлової комісії затверджується командиром військової частини підрозділу, який відповідає за організацію роботи об`єднаної житлової комісії.

Згідно з пунктом 1 розділу VI Інструкції № 271 передбачено, що жилими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 і більше років, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку.

Відповідно пункту 3 розділу VII Інструкції № 271 передбачено, що для прийняття рішення про надання жилих приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) розглядає документи облікових справ військовослужбовців.

Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання жилого приміщення для постійного проживання.

Затверджений командиром військової частини протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) є підставою для надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання.

Згідно з пунктом 4 розділу VII Інструкції № 271 передбачено, що на підставі протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) військова частина готує список надання жилої площі для постійного проживання у військовій частині (далі - Список надання постійного житла) (додаток 23).

Пунктом 5 розділу VII Інструкції № 271, зокрема, визначено, що затверджений Список надання постійного житла є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів військовою частиною та подання до виконавчих органів місцевого самоврядування документів для видачі ордера на постійну жилу площу, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. До виконавчих органів місцевого самоврядування військова частина надає облікову справу військовослужбовця разом із витягом із Списку надання постійного житла, копію протоколу житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії). Для вселення в надане жиле приміщення військовослужбовець здає ордер на постійну жилу площу до житлово-експлуатаційної організації, за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації, що здійснює обслуговування цього жилого приміщення, або до КЕС відповідної військової частини.

Відповідно пункту 8 розділу VII Інструкції № 271 передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 і більшу років, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими жилими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-5 цього розділу.

У даному випадку, мотивами відмови Адміністрації Держсцецтрансслужби, які викладені в листі, зводяться до рішення Міністра оборони України № 20241/з/2 від 31.08.2022 та рішення заступника Міністра оборони України № 2551/з/5 від 04.11.2022.

Разом з тим, зазначені посилання відповідача, зокрема, на рішення заступника Міністра оборони України №2551/з/5 від 04.11.2022, яке по суті є листом (відповіддю на лист №503/7632 від 25.10.2022 Начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України), має інформаційний та рекомендаційний характер і за змістом вказаного листа лише пропонується подавати до квартирно-експлуатаційних відділів (частин районів) пропозиції щодо надання житла для постійного проживання шляхом виключення з числа службових членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісті, як виняток, у зв`язку із неможливістю надання іншого житла.

Вказаний лист не містить будь-яких заборон щодо розгляду пропозицій щодо надання житла військовослужбовцям та членам їх сімей для постійного проживання шляхом виключення з числа службових.

Окрім того, лист заступника Міністра оборони від 04.11.2022 № 2551/з/5 не суперечить рішенню Міністра оборони України від 26.09.2022 № 20241/з/3 щодо продовження встановленим порядком, відповідно до чинного законодавства, розгляд пропозицій із забезпечення військовослужбовців житлом для постійного проживання шляхом виключення його зі службового фонду Міністерства оборони України, яке є чинним та підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Лист заступника міністра не є наказом міністра, його зміст жодним чином не забороняє Адміністрації Держсцецтрансслужби виконати вимоги Інструкції № 271, затвердивши рішення командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.03.2024 № 2/2024 «Про виключення з числі службових з наданням статусу постійного квартирі АДРЕСА_1 » та Список надання жилої площі для постійного проживання у військовій частині НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 та членів його сім`ї - дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , для виключення наданого житла з числа службового в постійне проживання зі зняттям з квартирного обліку.

Таким чином, посилання апелянта на рішення Міністра оборони України № 20241/з/2 від 31.08.2022 та рішення заступника Міністра оборони України № 2551/з/5 від 04.11.2022, оформлене у вигляді листа, є безпідставними, не скасовують дію нормативних актів, які мають вищу юридичну силу, зокрема, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку № 1081 та Інструкції №271.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що Адміністрація Держсцецтрансслужби діяла не у спосіб, встановлений законом, а з порушенням вимог Інструкції № 271, чим порушила законні права та інтереси позивача на забезпечення постійним житлом.

Також, є безпідставним посилання Адміністрації Держсцецтрансслужби на незвільнення спірного житлового приміщення ОСОБА_1 та членами його сім`ї, як особою, яка не проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , виключений зі списків особового складу Державної спеціальної служби транспорту та направлений для подальшого проходження служби до Служби безпеки України, з огляду на наступне.

Так, правомірність перебування на квартирному обліку й заняття службового житла позивачем та членами його родини в повній мірі підтверджена вищезазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, а отже не підлягають доведенню під час розгляду у даних правовідносинах.

Таким чином, ОСОБА_1 на квартирному обліку перебуває саме у Військовій частині НОМЕР_1 , має календарну вислугу понад 20 років, разом з родиною користується, утримує та проживає у виділеній Військовою частиною НОМЕР_1 квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , з 2015 року, а тому має право на виключення вказаного житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання.

Конституційний Суд неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема, гарантії соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах СБУ, податковій, міліції, прокуратурі, тощо (рішення КСУ від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій, гарантій).

Крім того, у подібних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі № 636/1514/19 дійшов правового висновку, що визначальними обставинами для виключення житла з числа службового є: перебування позивача на військовій службі, наявність календарної вислуги від 20 років, перебування на квартирному обліку та, до того ж, наявність статусу учасника бойових дій, що надає право на забезпечення постійним житлом, в тому числі і шляхом виключення квартири з числа службових. Позивач відповідає всім зазначеним вимогам.

На підставі викладеного вбачається, що на підставі рішення об`єднаної житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , НОМЕР_5 та Центру протимінної діяльності від 09.02.2024 командиром Військової частини НОМЕР_1 було ухвалено рішення від 05.03.2024 № 2/2024 «Про виключення з числі службових з наданням статусу постійного квартирі АДРЕСА_1 » та оформлено Список надання жилої площі для постійного проживання у Військовій частині НОМЕР_1 . Вказані дії здійснені на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.10.2023, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2024.

Водночас, Адміністрацією Держсцецтрансслужби протиправно не погоджено вказане вище рішення та Список, відмовивши у його затвердженні, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 та членів його сім`ї на житло.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана з захистом Вітчизни, з метою забезпечення виконання покладених на себе державою певних гарантій, пільг та компенсацій, оцінюючи наявні судові рішення за участю позивача існують законні підстпави для зобов`язання Адміністрації Держсцецтрансслужби затвердити рішення командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.03.2024 № 2/2024 «Про виключення з числі службових з наданням статусу постійного квартирі АДРЕСА_1 » та Список надання жилої площі для постійного проживання у Військовій частині НОМЕР_1 , відносно ОСОБА_1 та членів його сім`ї - дружини ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_3 .

Щодо доводів апелянта про втручання в дискреційні повноваження останнього, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правовими положеннями п. 4 ч. 2 статті 245 КАС України регламентовано, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Так, згідно з ч. 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

У даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено факт, який свідчить про порушення прав та законних інтересів позивача з боку відповідача, з огляду на вищезазначені висновки викладені в даній постанові.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 16.04.2025 року