Справа № 560/2294/25
Суддя: Польовий О.Л.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/2294/25
РІШЕННЯ

іменем України

14 квітня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Польового О.Л. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Хмельницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивований тим, що військова частина протиправно відмовила у задоволенні рапорту позивача про звільнення на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ).

У відзиві на позов відповідач зазначив, що позивач не довів наявність у нього відповідної підстави для звільнення відповідно до вимог абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Хмельницький окружний адміністративний суд розглядає адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

13.12.2024 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з необхідністю здійснювати виховання та утримання сина, віком до 18 років, самостійно, без участі матері.

Листом від 19.12.2024 №9161 військова частина НОМЕР_1 відмовила у задоволенні рапорту позивача та повідомила про відсутність підстав для звільнення останнього з військової служби.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.

У свою чергу, статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави для звільнення з військової служби. Зокрема, абзацом 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з абзацом 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення, до якого додав свідоцтво про народження сина серії НОМЕР_2 від 26.06.2024 № НОМЕР_3 , постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі №127/28537/18 та акт обстеження від 29.11.2024 №577.

Так, під час розгляду справи №127/28537/18 Вінницький апеляційний адміністративний суд встановив, що мати ОСОБА_1 з 2015 року по 2018 рік не цікавилась станом здоров`я дітей, жодного разу не зверталась до дошкільного закладу, станом розвитку синів також не цікавилась, будь якої участі в забезпеченні виховання та розвитку дітей не приймала. Крім того ОСОБА_2 жодного разу не зверталась до органів та установ із вимогою усунути перешкоди в спілкуванні з дітьми. При цьому остання вдруге вийшла заміж та народила дитину.

Вінницький апеляційний адміністративний суд дійшов висновку ОСОБА_2 неналежно виконувала свої материнські обов`язки відносно ОСОБА_1 , так як тривалий час була відсутня в його житті.

Верховний Суд під час розгляду цієї справи також зазначив, що мати хоча була вимушена поїхати за межі України на заробітки та залишити своїх малолітніх дітей проживати разом з батьком, однак протягом часу її відсутності вона одружилась, народила третю дитини та не проявляла активної участі та зацікавленості у житті своїх малолітніх синів.

Тобто, суд, дослідивши обставини справи №127/28537/18, дійшов висновку про фактичну відсутність участі матері у житті ОСОБА_1 протягом тривалого часу.

Таким чином, вказані судові рішення фіксують не просто відмову у задоволенні позову матері, а й документально підтверджують, що саме позивач здійснює повне та безпосереднє виховання та утримання свого неповнолітнього сина.

Крім цього, відповідно до акту обстеження від 29.11.2024 №577 комісія підтвердила, що ОСОБА_1 виховує та утримує свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Тобто, до матеріалів справи доданий акт обстеження умов проживання, складений уповноваженою комісією за участю старости села, в якому детально зафіксовано фактичне місце проживання дитини та підтверджено, що дитина проживає разом з позивачем, який забезпечує її щоденні потреби - як матеріальні, так і побутові.

Акт обстеження підтверджує спільне проживання дитини та батька, відповідність житлових умов вимогам для виховання неповнолітнього, а також відсутність участі матері у цьому процесі. Такий акт є додатковим доказом самостійного виконання позивачем батьківських обов`язків.

Таким чином, у сукупності зазначені докази свідчать про наявність обставин, які відповідають нормам абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII, які спрямовані на захист інтересів дитини, яка фактично залишається на вихованні одного з батьків.

Тому суд вважає достатньо доведеними обставини, що свідчать про самостійне виховання та утримання ОСОБА_1 свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 , що відповідає умовам для звільнення позивача з військової служби за вказаною вище підставою.

Відмовляючи у задоволенні рапорту позивача, військова частина зазначила, що останній не надав рішення суду про встановлення юридичного факту щодо перебування неповнолітньої дитини на його утриманні.

Позивач дійсно звертався до Ямпільського районного суду Вінницької області для встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Ухвалою від 13.02.2025 у справі №2-о/153/7/25-ц Ямпільський районний суд Вінницької області відмовив у відкритті провадження у справі по заяві ОСОБА_1 , заінтерисованої особи ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Ямпільської міської ради, про встановлення факту перебування на утриманні.

Тому суд відхиляє вказані вище доводи відповідача, оскільки вважає, що позивач фактично позбавлений можливості у судовому порядку іншим чином підтвердити обставини, які мають вирішальне значення для реалізації його права на звільнення з військової служби.

Це ставить особу у становище правової невизначеності, коли виконання вимоги державного органу щодо надання судового рішення є юридично неможливим, але водночас таке ненадання використовується як формальна підстава для відмови у реалізації права.

Отже, зважаючи на фактичні обставини справи, докази, що підтверджують самостійне виховання та утримання позивачем неповнолітньої дитини, а також на відсутність іншого дієвого механізму підтвердження цього права у останнього, тому дії військової частини щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 є протиправними.

Водночас, відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорт позивача та прийняти рішення відповідно до Закону №2232-XII, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору, відтак підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Водночас суд роз`яснює, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задоволити.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснювати виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 13.12.2024 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти рішення з урахуванням висновків суду щодо наявності у ОСОБА_1 права на звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 )

Головуючий суддя О.Л. Польовий