Справа № 990/404/24
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 квітня 2025 року

м. Київ

справа №990/404/24

адміністративне провадження №П/990/404/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стеценка С.Г.,

суддів: Коваленко Н.В., Стрелець Т.Г., Бевзенка В.М., Берназюка Я.О.,

за участю секретаря судового засідання Висоцького А.М.,

представників позивача: Кравця Р.Ю., Мартиненко А.В.,

представника відповідача: Друцької О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі №990/404/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення,-

УСТАНОВИВ:

23 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» адвокат Кравець Ростислав Юрійович звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції (далі - Суд) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККСУ, Комісія відповідно), у якому просить:

- визнати протиправними дії ВККСУ щодо здійснення оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді в частині оцінювання критеріїв та показників, окрім тих, що оцінюються за результатами іспиту, та зобов`язати Комісію завершити оцінювання позивача на відповідність займаній посаді судді;

- визнати протиправним та скасувати рішення ВККСУ від 26 листопада 2024 року №217/ко-24 «Про дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді».

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі №990/404/24 та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

17 січня 2025 року через систему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшло клопотання ВККСУ про закриття провадження у справі.

У клопотанні відповідач, посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2024 року у справі №990/69/24, від 11 липня 2024 року у справі №990/14/24, від 07 березня 2024 року у справі №9901/541/18, від 20 травня 2020 року у справі №9901/672/18, від 08 вересня 2021 року у справі №9901/396/19, вказує, що оскарження дій ВККСУ щодо здійснення оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді та рішення ВККСУ щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. У протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та Вищою радою правосуддя (далі - ВРП), що є неприпустимим. Рішення Комісії від 26 листопада 2024 року №217/ко-24 «Про дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді» та внесення ВРП подання про звільнення судді з займаної посади не може бути самостійним предметом судового розгляду.

На думку відповідача, з огляду на те, що процедура кваліфікаційного оцінювання, підведення її підсумків (у ВККСУ) і застосування наслідків (рішення ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення Комісії про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною кваліфікаційного провадження.

10 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшли заперечення представника позивача на клопотання про закриття провадження у справі, у якому останній акцентує увагу на тому, що з 30 грудня 2023 року у зв`язку з набранням чинності Законом України від 09 грудня 2023 року №3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» змінились правові наслідки розгляду ВРП подання Комісії про звільнення судді з посади у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді: у разі незгоди ВРП з таким поданням правовим наслідком рішення ВРП є продовження оцінювання судді з певної стадії, визначеної ВРП або Комісією. Тобто, навіть у разі незгоди ВРП із поданням ВККСУ про звільнення судді з посади у неї відсутні повноваження визнати суддю таким, щодо якого оцінювання завершено та (або) таким, що відповідає займаній посаді. Тому, правові позиції Великої Палати Верховного Суду, на які посилається представник ВККСУ у клопотанні про закриття провадження у справі, не є релевантними до правовідносин у цій справі.

Враховуючи викладене, вважає, що оскаржуване рішення ВККСУ, яким позивача визнано таким, що не відповідає займаній посаді, є предметом самостійного оскарження та може бути оскаржене до суду відповідно до вимог частини другої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в порядку, передбаченому статтею 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

В судовому засіданні 14 квітня 2025 року Судом поставлено на обговорення присутніх учасників справи клопотання про закриття провадження у справі. Представник відповідача підтримала клопотання та просила його задовольнити; представники позивача заперечили проти задоволення такого.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши предмет та підстави позову, Суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статті 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За приписами статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, у тому числі зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Таким чином, законодавець передбачив право та обов`язок позивача ініціювати відповідний спір, визначати його предмет, спосіб захисту та підстави позову.

Колегія суддів також враховує, що за сталою судовою практикою підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

Позивач звернувся до суду із цим позовом, вважаючи протиправним рішення ВККСУ від 26 листопада 2024 року №217/ко-24, яким визначено суддю Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та внесено подання до ВРП про звільнення його із займаної посади.

Це рішення Комісії позивач оскаржує, окрім іншого, з підстав його прийняття неповноважним складом ВККСУ, а також з грубим порушенням процедури.

Водночас позивач заявляє вимогу визнати протиправними дії ВККСУ щодо здійснення оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді в частині оцінювання критеріїв та показників, окрім тих, що оцінюються за результатами іспиту, та зобов`язати Комісію завершити оцінювання позивача на відповідність займаній посаді судді.

Отже, особливістю справи, що розглядається, є те, що позивач, зокрема, оскаржує процедуру застосовану до нього, яка, на його думку, не передбачена законом.

У постанові від 20 лютого 2025 року у справі №990/62/24, повертаючи справу для продовження розгляду, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:

« 52… Велика Палата Верховного Суду змушена констатувати той факт, що коли межі ініційованого оскарження рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, не торкаються питання надання оцінки мотивам ухваленого рішення, то ВРП позбавлена повноважень надавати оцінку таким підставам.

53. Аналіз наведених правових норм крізь призму сталої практики Верховного Суду щодо оскарження рішень ВККС, ухвалених за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, з урахуванням меж оскарження відповідного рішення, що є предметом розгляду в цій справі, дає підстави для висновку про можливість здійснення судового контролю щодо рішень ВККС за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання в частині перевірки цих рішень на наявність наведених в законі процесуальних порушень, перевірка яких не входить до повноважень ВРП.

54. Іншими словами, ВРП уповноважена оцінювати обґрунтованість рішення ВККС з відповідною рекомендацією для прийняття на її основі свого кінцевого рішення, однак не перевіряє дотримання ВККС процедури прийняття рішень. Отже, учасник кваліфікаційного оцінювання може оскаржити такі порушення в судовому порядку.».

Також у постанові від 27 листопада 2024 року у справі №990/175/24 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на змінах у нормативно-правовому регулюванні процедури кваліфікаційного оцінювання суддів, призначених на посаду строком на п`ять років або обраних суддею безстроково до набрання чинності Законом №1401-VIII, та дійшла таких висновків:

« 56. Так, 30 грудня 2023 року набрав чинності Закон України від 9 грудня 2023 року №3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон №3511-IX), яким, зокрема, доповнено розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII пунктом 20-1, згідно із яким якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

У такому разі оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС в пленарному складі із стадії, що визначена ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді.

Якщо ВРП не визначено таку стадію, оцінювання продовжується із стадії, визначеної ВККС, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом № 3511-IX.

57. Аналіз наведених вище правових норм дозволяє дійти висновку, що до набрання чинності Законом №3511-ІХ у випадках, коли ВРП ухвалювала рішення про відмову в задоволенні подання ВККС про звільнення судді з посади, то рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачало юридичне значення.

58. Натомість після 30 грудня 2023 року (дня, коли набрав чинності Закон №3511-ІХ) якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, то суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. У цьому випадку оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС. При цьому ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення судді зобов`язана визначити стадію, з якої ВККС має продовжити його оцінювання, а якщо ВРП не визначено таку стадію, то Комісія самостійно визначає стадію, з якої вона продовжить оцінювання судді, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про його звільнення, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом №3511-IX.

59. Іншими словами законодавець урегулював, що у разі незгоди ВРП з пропозицією Комісії звільнити суддю із займаної посади, правовим наслідком такого рішення ВРП є продовження кваліфікаційного оцінювання такого судді з певної стадії, визначеної ВРП або ВККС.

60. Отже, з 30 грудня 2023 року змінились правові наслідки розгляду ВРП рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді з пропозицією звільнити його з цієї посади.».

З огляду на предмет спору, визначений позивачем, та вищенаведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду, які змінюють єдиний підхід щодо оцінки рішень ВККСУ у межах кваліфікаційного оцінювання суддів, колегія суддів зазначає про передчасність клопотання відповідача про закриття провадження у справі з посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, які є нерелевантними до правовідносин у цій справі.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що у випадку, коли суд встановить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що на цій стадії розгляду справи судом не встановлено та відповідачем не доведена визначена пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України умова, яка необхідна для закриття провадження у справі.

У зв`язку з цим відсутні підстави для задоволення заявленого ВККСУ клопотання про закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 238, 243, 248, 250, 256 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі №990/404/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

С.Г. Стеценко

Н.В. Коваленко

Т.Г. Стрелець

В.М. Бевзенко

Я.О. Берназюк ,

Судді Верховного Суду