Справа № 500/1121/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/1121/24 пров. № А/857/16577/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року (головуючий суддя Подлісна І.М., м. Тернопіль) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови № 028138 про накладення адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000 грн. за порушення вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що у рішенні суд визнав встановленим той факт, що, здійснюючи перевірку на дорозі 15.12.2023 року інспектор відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області склав Акт про порушення вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (тобто на момент перевірки відсутня товарно-транспортна накладна, перевізник не забезпечив водія відповідним документом). При цьому актом не було визначено, хто саме є порушником. В Акті містять лише дані про те, що - громадянин ОСОБА_2 є водієм та керував транспортним засобом під час перевірки. Жодних інших обставин справи не зафіксовано. Отримавши від відповідача лист - запрошення про розгляд справи, позивачем було надано письмову заяву - пояснення з відповідними доказами, які спростовують висновки про вчинення ним порушень. Однак відповідач не взяв до уваги твердження позивача ні під час здійснення перевірки, ні під час розгляду справи та виніс оскаржувану постанову.

Судом було встановлено, що транспортний засіб марки газ 3309-354 номер НОМЕР_1 перебуває у власності гр. ОСОБА_3 , однак він переданий у користування ФОП ОСОБА_1 на підставі укладеного між ними договору позички транспортного засобу від 01.12.2020 року, який пролонгований сторонами, а також складеного на його підставі Акту приймання - передачі транспортного засобу. Тобто ФОП ОСОБА_1 є користувачем транспортного засобу. Автомобіль використовується позивачем для перевезення власного товару за власний рахунок в особистих цілях в межах міста. Згідно виписки з ЄДРПОУ як ФОП ОСОБА_1 здійснює діяльність за КВЕД: «роздрібна торгівля поза магазинами». Він не є перевізником в розумінні ЗУ «Про автомобільний транспорт», оскільки не надає послуги з перевезень згідно укладених угод. Жодних трудових відносин чи цивільно- правових відносин з приводу перевезень між позивачем та іншими особами не виникало. Він не є найманою особою - водієм.

Автомобіль було зупинено під час того як ОСОБА_1 віз питну воду, придбану у МПП «Супутник». Під час перевірки інспектору було надано відповідні пояснення та зазначено ту обставину, що ОСОБА_1 везе власний (тобто придбаний для себе) вантаж для потреб своєї діяльності, було надано супроводжуючі документи на товар, однак такі твердження не були взяті до уваги. Інспектор наголошував, що позивач є найманим водієм, а тому власник транспортного засобу повинен нести відповідальність. При цьому інспектор не пояснив, які саме документи потрібно йому показати. Це підтверджується самими же актом, відповідно до якого інспектор вказав, що під час перевірки виявлено порушення: «при перевезенні вантажу на моменту перевірки у водія відсутня товарно-транспортна накладна на вантаж, перевізник не забезпечив водія відповідними документами. Таке формулювання викликає щонайменше подив, оскільки інспектор встановив, що ОСОБА_1 перевозив вантаж, однак незрозуміло з яких підстав встановив, що він є саме водієм, а не самозайнятою особою і перевізником власного вантажу, який перевозив для власних потреб за власний рахунок.

Під час розгляду справи відповідачем 06.02.2024р. ОСОБА_1 був присутнім, надав заяву з доказами та пояснив вищевказане. Було роз`яснено, що ФОП ОСОБА_1 веде індивідуальну підприємницьку діяльність, що полягає у реалізації на території м. Тернопіль питної води через апарати розливу. Воду він купує за договором постачання води у МПП «Супутник». Послуг з перевезень він нікому не надає, найманим працівником не працює. При цьому згідно погоджених між сторонами умови постачання води носить постійний ритмічний характер протягом місяця окремими партіями (зг.п. 2.1. Договору) та згідно п. 3.2. Договору постачання здійснюється по лімітно-забірній відомості. Отже документом, який підтверджує поставку товару є лімітно-забірна відомість, яка оформляється кожного місяця. На підставі вказаної відомості постачальник під час купівлі товару видає товаро транспортні накладні (копії надаються), а вкінці місяця складає рахунок на оплату товару та видаткову накладну за місяць (копія рахунку за грудень 2023 року та копія видаткової накладної за грудень надаються). Позивач надав вищевказані пояснення інспектору. Було подано на розгляд відповідача всі вищевказані документи, однак відповідач так само як і інспектор під час перевірки не взяв їх до уваги і виніс оскаржувану постанову.

На підставі вищевказаного акту 06.02.2024 р. начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті було винесено Постанову № 028138 про накладення на ФОП ОСОБА_1 відповідальності у вигляді адміністративно - господарського штрафу в розмірі 17000 грн. за порушення вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Ці всі факти викладені в рішенні суду.

Отже судом було встановлено, що позивач не надає послуги з перевезення і не є водієм як найманою особою.

Суд посилається на статтю 1 ЗУ «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-ПІ) якою зазначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Та на Положення Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (далі - Правила №363), у пункті 11.1 якого зазначено про те, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. При цьому, оформлення перевезень вантажів товарно- транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля (пункт 11.2 Правил №363). Як вбачається із зазначеного, товарно- транспортна накладна є документом, що підтверджує облік товарно-матеріальних цінностей (вантажів) саме на шляху їх переміщення (під час здійснення перевезень).

Згідно рішенням суду, суд прийшов до висновку що автомобільним перевізником може бути фізична особа або юридична особа, яка здійснює перевезення вантажів на комерційній основі чи за власний кошт. При цьому здійснення перевезення за власний кошт свідчить про перевезення для власних потреб. Товарно-транспортна накладна є документом, що підтверджує факт надання послуг з перевезення вантажу, а відтак, твердження позивача про те, що послуг з перевезення вантажу не надавалися є неправдивими. При цьому судом невірно застосовано норми ЗУ «Про автомобільний транспорт». Суд посилається на ст.1 Закону, яка містить лише визначення поняття, однак відкидає ст. 33 Закону, яка є вже регулятивною нормою.

При цьому суд не взяв до уваги той факт, що вантажні перевезення здійснюються на договірних засадах. Наявність договору перевезень є визначальною умовою для застосування вказаних вище норм законодавства та відповідно встановлення обовґязку складання ТТН при перевезеннях вантажу. У випадку позивача, жодної господарської операції з перевезень вантажу не виникало, договірні відносини з перевезення відсутні. Позивач придбав товар для власного використання у своїй діяльності та віз його для себе за власний кошт і власними ресурсами. Суду необхідно було розмежувати поняття господарської операції з перевезень вантажу, яка потребує складання ТТН в силу вимог закону та операції з придбання товару для себе, яка не потребує складання ТТН оскільки договірні послуги з перевезень не виникали (позивач не міг укладати договір перевезень свого вантажу сам із собою та видати собі ж ТТН, оскільки це є щонаменше абсурдним). Крім того, при купівлі води у постачальника неможливо передбачити кінцевий пункт її призначення, оскільки ФОП Бай здійснює розлив води за допомогою різних апаратів розливу і за різними адресами.

Згідно з частиною 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Об`єктивною стороною складу господарського правопорушення, передбаченого абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», є надання суб`єктом господарювання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону. Субґєктами відповідальності за статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є автомобільні перевізники субґєкти господарювання.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. При цьому частиною 1 статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Так, згідно з частиною 2 статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом шістнадцятим частини першої статті 60 Закону № 2344-ІП, застосовується саме до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-ІП), а не власник/користувач транспортного засобу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 у справі №240/22448/20 та від 22.12.2021 у справі №420/3371/21. (Постанова КАС ВС від 01.06.2023, справа № 640/39442/21).

Тобто жодна норма законодавства не передбачає для користувача автомобіля, який перевозить власний вантаж обовґязок мати товарно-транспортну накладну. Наявність ТТН є обов`язковою лише для водіїв, які здійснюють перевезення на підставі угоди про перевезення, і якщо перевезення товарів здійснюється для власних потреб і власним транспортом (або орендованим), коли відсутній сторонній перевізник, ТТН не потрібна.

Крім того, суд звернув увагу на те, що на місці здійснення перевірки водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (стаття 48 Закону № 2344-111). Однак під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-ІП) накладається не на місці перевірки. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу, які зафіксовані в акті проведення перевірки [додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом].

При цьому посадові особи, які розглядали справу ОСОБА_1 , не звернули уваги на обставини, які мали б щонайменше дати підстави засумніватися у тому, що саме позивач є (чи може бути) автомобільним перевізником, який має нести відповідальність за перевезення вантажу без відповідних документів.

Як визначив Верховний суд України під час розгляду аналогічних справ, основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки. (Постанова КАС ВС від 19.10.2023, справа. № 640/27759/21, Постанова КАС ВС від 23.11.2023, справа № 340/46'37/22)). Суд прийшов до висновку в цій справі про те, що наданий позивачем доказ (товарно-транспортна накладна, яка надана ним: вперше вже під час розгляду цієї справи судом) оформлені належним чином і. враховується судами, а доказ, який наданий відповідачем (зокрема, товарно- транспортна накладна, яка була надана Укртрансбезпеці водієм транспортного засобу в момент оформлення протоколу відповідного порушення), містить недоліки в її оформленні, у зв`язку із чим судами не враховується.

Наявні у позивача документи, які були надані відповідачу під час розгляду справи зокрема ТТН №55 та №57 від 15.12.2023 року, яка була надана позивачем під час розгляду справи, свідчить про перевезення вантажу, придбаного для власних потреб, але аж ніяк не для надання позивачем послуг з перевезення вантажу іншим особам, тобто позивач не надавав послуги з перевезення вантажів як субґєкт господарювання.

При цьому при перевезенні позивач не виступав автомобільним перевізником у розумінні частини 1 статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» та не надавав послугу по перевезенню вантажу, а тому вимоги Порядку №1567, Порядку №340 та Інструкції №385 на це перевезення не поширювалися.

Отже, акт перевірки від 15.12.2023 року про вчинення позивачем порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», складений щодо позивача безпідставно.

Отже вважаємо, що відповідачем при проведенні перевірки, оформленні її результатів та застосуванні адміністративно-господарського штрафу порушено вимоги чинного законодавства та права позивача. Отже суд повинен був задовольнити вимоги позивача та скасувати спірну постанову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив таку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що здійснюючи перевірку на дорозі 15.12.2023 року інспектор відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області склав Акт про порушення вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» тобто на момент перевірки відсутня товарно-транспортна накладна, перевізник не забезпечив водія відповідним документом. При цьому актом не було визначено, хто саме є порушником. В Акті містять лише дані про те, що громадянин ОСОБА_2 є водієм та керував транспортним засобом під час перевірки. Жодних інших обставин справи не зафіксовано.

Отримавши від відповідача лист-запрошення про розгляд справи, позивачем було надано письмову заяву-пояснення з відповідними доказами, які спростовують висновки про вчинення ним порушень. Однак відповідач не взяв до уваги твердження позивача ні під час здійснення перевірки, ні під час розгляду справи та виніс оскаржувану постанову.

Так, транспортний засіб марки газ 3309-354 номер НОМЕР_2 перебуває у власності гр. ОСОБА_3 , однак він переданий у користування ФОП ОСОБА_2 на підставі укладеного між ними договору позички транспортного засобу від 01.12.2020 року, який пролонгований сторонами, а також складеного на його підставі Акту приймання-передачі транспортного засобу.

Відтак ФОП ОСОБА_2 є користувачем транспортного засобу. Автомобіль використовується позивачем для перевезення власного товару за власний рахунок в особистих цілях в межах міста. Згідно виписки з ЄДРПОУ як ФОП ОСОБА_2 здійснює діяльність за КВЕД: «роздрібна торгівля поза магазинами». Він не є перевізником в розумінні ЗУ «Про автомобільний транспорт», оскільки не надає послуги з перевезень згідно укладених угод. Жодних трудових відносин чи цивільно-правових відносин з приводу перевезень між позивачем та іншими особами не виникало. Він не є найманою особою - водієм.

Автомобіль було зупинено під час того як ОСОБА_2 віз питну воду, придбану у МПП «Супутник». Під час перевірки інспектору було надано відповідні пояснення та зазначено ту обставину, що ОСОБА_2 везе власний вантажу для потреб своєї діяльності, було надано супроводжуючі документи на товар, однак такі твердження не були взяті до уваги. Інспектор наголошував, що позивач є найманим водієм, а тому власник транспортного засобу повинен нести відповідальність. При цьому інспектор не пояснив, які саме документи потрібно йому показати. Це підтверджується самими же актом, відповідно до якого інспектор вказав, що під час перевірки виявлено порушення: «при перевезенні вантажу на моменту перевірки у водія відсутня товарно-транспортна накладна на вантаж, перевізник не забезпечив водія відповідними документами.

Під час розгляду справи відповідачем 06.02.2024р. ОСОБА_2 був присутнім, надав заяву з доказами та пояснив вищевказане. ФОП ОСОБА_2 веде індивідуальну підприємницьку діяльність, що полягає у реалізації на території м. Тернопіль питної води через апарати розливу. Воду він купує за договором постачання води у МПП «Супутник». Послуг з перевезень він нікому не надає, найманим працівником не працює. При цьому згідно погоджених між сторонами умови постачання води носить постійний ритмічний характер протягом місяця окремими партіями (п. 2.1. Договору) та згідно п. 3.2. Договору постачання здійснюється по лімітно-забірній відомості. Отже документом, який підтверджує поставку товару є лімітно-забірна відомість, яка оформляється кожного місяця. На підставі вказаної відомості постачальник під час купівлі товару видає товаро-транспортні накладні (копії надаються), а вкінці місяця складає рахунок на оплату товару та видаткову накладну за місяць (копія рахунку за грудень 2023 року та копія видаткової накладної за грудень надаються). Позивач надав вищевказані пояснення інспектору. Було подано на розгляд відповідача всі вищевказані документи, однак відповідач так само як і інспектор під час перевірки не взяв їх до уваги і виніс оскаржувану постанову.

На підставі вищевказаного акту 06.02.2024 р. начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті було винесено Постанову № 028138 про накладення на ФОП ОСОБА_1 відповідальності у вигляді адміністративно - господарського штрафу в розмірі 17000 грн. за порушення вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) під час здійснення своїх повноважень діє як суб`єкт владних повноважень, а також є органом наділеним спеціальною компетенцією, якому надано повноваження щодо реалізації політики держави з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 року (далі - Порядок №1567), рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1567 рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Відповідно до пункту 14 Порядку №1567, рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Пункт 15 Порядку №1567 визначає, що одними із питань, що перевіряється при проведенні рейдової перевірки є: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Як уже згадувалось вище, посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області на підставі щотижневого графіка проведення рейдових перевірок від 08.12.2023 та направлення на рейдову перевірку №000862 від 08.12.2023 проведено рейдову перевірку (перевірку на дорозі) на а.д. М-19 км 318 Тернопільська область.

15.12.2023 при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі), перевірено транспортний засіб ГАЗ н.з. НОМЕР_2 свідоцтво реєстрації т/з НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 , посвідчення водія НОМЕР_4 .

Відповідно до інформації з свідоцтва реєстрації транспортного засобу власником є ОСОБА_3 , (відповідно до договору позички користувачем є ОСОБА_2 ).

Вказаним транспортним засобом здійснювалися вантажні перевезення (вода питна), однак товарно-транспортної накладної на товар для проведення перевірки надано не було.

Пунктом 21 Порядку №1567 передбачено, що у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Зважаючи на виявлене порушення, а саме відсутність ТТН чи будь-якого іншого документу на товар, було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №АР024561 від 15.12.2023.

В акті зафіксовано порушення вимог абз.3 ч.1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону (копія додається).

Водій ознайомився з актом перевірки, будь-яких зауважень чи заперечень не надав.

Відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-ІІІ).№ 2344-Ш зазначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Абзацом 3 частини 1 Закону № 2344-ІІІ визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону.

У свою чергу, обов`язкова наявність товарно-транспортної накладної як єдиного для всіх учасників транспортного процесу документу, призначеного для обліку товарно матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та одного із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, прямо передбачена положеннями статті 48 Закону №2344- ІІІ.

Так, відповідно до зазначеної статті при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:

дата і місце складання;

вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер 9 паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;

вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/ напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;

пункти завантаження і розвантаження.

Положеннями Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (далі - Правила №363), у пункті 11.1 зазначено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. При цьому, оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля (пункт 11.2 Правил №363). Як вбачається із зазначеного, товарно-транспортна накладна є документом, що підтверджує облік товарно-матеріальних цінностей (вантажів) саме на шляху їх переміщення (під час здійснення перевезень).

Як уже згадувалось вище стаття 1 Закону, надає визначення основних термінів, які вживаються у ньому, зокрема:

- Автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Правилами № 363, визначено:

Перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами;

Договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання;

Замовлення на перевезення вантажів - документ, який подає вантажовідправник перевізникові на доставляння обумовленої партії вантажів в узгоджені терміни;

Замовник - вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів;

Вантажовідправник - будь-яка фізична або юридична особа, яка подає перевізнику вантаж для перевезення;

Вантажоодержувач - будь-яка фізична або юридична особа, яка здійснює приймання вантажів, оформлення товарно-транспортних документів та розвантаження транспортних засобів у встановленому порядку.

Отже, автомобільним перевізником може бути фізична особа або юридична особа, яка здійснює перевезення вантажів на комерційній основі чи за власний кошт. При цьому здійснення перевезення за власний кошт свідчить про перевезення для власних потреб.

Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до пункту 11.1 Правил № 363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/ напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Факт здійснення господарської операції фіксується в товарно-транспортному документі і його наявність є обов`язковою, в такому випадку товарно-транспортний документ є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції, (12 лютого 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи №440/3783/18, адміністративне провадження №К/9901/21076/19, К/9901/22123/19 (ЄДРСРУ № 87602342).

ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення вантажу, документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської діяльності з постачання, що підтверджено у постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 810/3713/16.

Таким чином, товарно-транспортна накладна є документом, що підтверджує факт надання послуг з перевезення вантажу, а відтак, твердження позивача про те, що послуг з перевезення вантажу не надавалися є неправдивими.

Отже, автомобільним перевізником може бути фізична особа-підприємець або юридична особа, яка здійснює перевезення вантажів на комерційній основі чи за власний кошт.

При цьому суд першої інстанції слушно зауважив, що виявлення факту порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт та встановлення наявності підстав для притягнення особи до відповідальності за виявлене порушення відбувається на момент проведення рейдової перевірки на основі пред`явлених водієм документів, а надання товарно-транспортної накладної №55 від 15.12.2023 під час розгляду справи в суді не є підставою для скасування постанови про накладення фінансової санкції.

Відповідно до пункту 25 Порядку №1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Згідно пункту 26 Порядку № 1567, справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.

Як уже згадувалось вище, розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по акту №АР024561 від 15.12.2023 було призначено на 06.02.2024, про що позивача повідомлено листом (копія додається).

Абзацом 2 статті 27 Порядку № 1567 визначено, що за наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Враховуючи зафіксовані порушення законодавства, 06.02.2024 відповідачем винесено оскаржувану постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн., відповідно абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за відсутність на момент проведення перевірки документів визначених статтею 48 цього Закону (товарно-транспортної накладної).

Оскільки в процесі розгляду справи встановлено непред`явлення позивачем зазначених у статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів під час проведення перевірки, що в свою чергу свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, то відповідно, суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у справі №500/1121/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула