Справа № 499/1371/24
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 р.Справа № 499/1371/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Пилипчук М.М., м. Лубни, повний текст складено 17.02.25 року у справі № 499/1371/24

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції , інспектора 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенант поліції Осипюка Артура Ігоровича

про визнання дій протиправними, скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся Іванівського районного суду Одеської області з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, інспектора 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенант поліції Осипюка А.І., в якому просив суд визнати дії відповідача протиправним та скасувати постанову серії ЕНА №3462036 ОСОБА_1 за ч.1 ст.126 КУпАП про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 28.11.2024 року адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора 2 взводу 7 роти 1 батальйону УПП в Одеській області лейтенанта поліції Осипюка А.І. щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, передано для розгляду за підсудністю до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 07.01.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17.02.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення задоволено.

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 12 листопада 2024 року серії ЕНА № 3462036, винесену інспектором 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Осипюком А.І., про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за частиною першою статті 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) гривень. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП закрито. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до інспектора 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Осипюка А.І. про визнання дій протиправними, скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Департамент патрульної поліції, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17.02.2025 у справі №499/1371/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву громадянина ОСОБА_1 без задоволення.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані та не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому дане рішення підлягає скасуванню. Зазначає, що у ході виконання службових обов`язків у складі екіпажу патрульної поліції 12.11.2024 о 12 год. 04 хв. інспектором 2-го взводу 7-ої роти 1-го батальйону полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Осипюк А.І. на 402 км траси М-05 Київ-Одеса, що в с. Знам`янка Одеської області, виявлено транспортний засіб марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням, як пізніше стане відомо, громадянина ОСОБА_1 , який у межах зони дії знаку 3.29 Обмеження максимальної швидкості 50 км/год, керував вищезазначеним транспортним засобом зі швидкістю 103 км/год., перевищивши встановлені обмеження швидкості руху на 53 км/год., чим порушив правила дорожнього руху, та при зупинці працівниками поліції не пред`явив на вимогу поліцейського посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, та чинного договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.2.1 Правил дорожнього руху. Вищезазначене адміністративне правопорушення було зафіксовано лазерним вимірювачем швидкості руху транспортних засобів TrueCAM ТС000346 та підтверджується відеозаписами та роздруківкою із вищезазначеного лазерного вимірювача швидкості руху. Зазначає, що позивач на вимогу поліцейського, не пред`явив посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії та свідоцтво про реєстрацію на даний транспортний засіб, та чинного договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказує, що за допомогою службового планшету через Інформаційний портал Національної поліції, який містить інформацію про посвідчення водія серії НОМЕР_2 з фотокарткою ОСОБА_1 . Таким чином, порівнявши фотокартку посвідчення водія зі службового планшету, з особою водія який сидів за кермом, поліцейським було встановлено особу водія, ним виявився ОСОБА_1 , який безпосередньо в той час керував транспортним засобом з перевищенням швидкості руху, та в подальшому не пред`явив документи визначені п.2.1 ПДР. Вважає, що процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським відносно позивача дотримана у повному обсязі. Також зазначає, що строк зберігання відеозапису, який проводився під час фіксації адміністративного правопорушення, розгляду справи та накладення на позивача адміністративного правопорушення становить 30 діб, тобто до 12.12.2024 включно. Тому, станом на день написання відзиву на позовну заяву відеозаписи з портативних відеореєстраторів поліцейських за даним фактом відсутні, у зв`язку із закінченням строку їх зберігання. Наводить нормативне обґрунтування спірних відносин, які склалися у даній справі. Вказує, що відеозапис правопорушення з припаду ТrueСАМ, отриманий з дотриманням приписів ст.40 Закону України Про Національну поліцію. Зазначає про те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Вважає, що не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими (не доведено той факт, що позивач не вчиняв адміністративного правопорушення, навпаки, в матеріалах справи містяться докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення); висновки суду не відповідають обставинам справи (суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність скасування оскаржуваної постанови не приймаючи до уваги ті факти, які підтверджують наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП); порушено норми матеріального п.п.2.1.а, 2.4.а, 12.4 Правил дорожнього руху, ст.16 Закону України Про дорожній рух, ч.1 ст. 126 КУпАП, та процесуального права ст. ст. 90, 242, 244 КАС України.

Учасники справи не скористалися правом, передбаченим ст.304 КАС України, на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали даної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що інспектор 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенант поліції Осипюк А.І. 12 листопада 2024 року виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 3462036, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн., що підтверджується копією цієї постанови.

У постанові від 12 листопада 2024 року серії ЕНА № 3462036 зазначено, що 12 листопада 2024 року о 12.04 год. у селі Знам`янка на 402 км траси М05 водій, керуючи транспортним засобом, рухався зі швидкістю 103 км/год у зоні дії дорожнього знаку 3.29 Обмеження максимальної швидкості 50 км/год, чим перевищив швидкість на 53 км/год. Швидкість вимірювалася приладом TruCAM ТС000346, ПВР: 474927, 471567, при цьому не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, чим порушив пункт 2.1 Правил дорожнього руху керування транспортним засобом особою, яка не має при собі посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб, поліса страхування. У графі 4 Особа, щодо якої розглядається справа вказано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , посвідчення водія НОМЕР_2 . У графі 5 ''Транспортний засіб (марка, модель, реєстраційний номер, належність'' постанови від 12 листопада 2024 року серії ЕНА №3462036 зазначено ''Volkswagen Transporter'', НОМЕР_3 , ОСОБА_2 ''. Графа 7 ''До постанови додаються'' постанови від 12 листопада 2024 року серії ЕНА №3462036 не заповнена.

Позивач, не погодившись з діями відповідача та вважаючи протиправною та такою, що підлягає скасуванню постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 12 листопада 2024 року серії ЕНА № 3462036, винесену інспектором 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Осипюком А.І., про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за частиною першою статті 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) грн., звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване судове рішення, яким було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, суд першої інстанції виходив з того, що останнім не було доведено наявності у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП, а тому постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 12 листопада 2024 року серії ЕНА № 3462036 підлягає скасуванню, а провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності позивача підлягає закриттю.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам даної справи та доводам апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приписами п.п. 3, 8, 11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі по тексту - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст.31 Закону №580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису.

Пунктом 1 ч.1 ст.40 Закону №580-VIII визначено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.

Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Приписами ст.52 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Згідно п.1.3. Правил Дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 (далі по тексту - ПДР України) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до п.1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Приписами ст.16 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка"), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством.

Згідно з п.2.1 (а, б) ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб.

Відповідно до п.2.4 (а) Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі (пункт 1.10 Правил дорожнього руху).

Колегія суддів звертає увагу, що визначення терміну "керування транспортним засобом" було наведено в п. 27 Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті, за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Окрім того, Верховний Суд в постанові від 20.02.2019 року у справі №404/4467/16-а(2-іс/811/3/17) зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

За змістом статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху, у тому числі за ч.1 ст.126 КУпАП.

Приписами ч.1 ст.126 КУпАП передбачено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.

Відтак, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Як встановлено з матеріалів даної справи, інспектор 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області старший лейтенант поліції Осипюк А.І. 12.11.2024 року виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №3462036, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. (а.с.6).

Згідно вказаної постанови 12 листопада 2024 року о 12.04 год. у селі Знам`янка на 402 км траси М05 водій, керуючи транспортним засобом, рухався зі швидкістю 103 км/год у зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год», чим перевищив швидкість на 53 км/год. Швидкість вимірювалася приладом TruCAM ТС000346, ПВР: 474927, 471567, при цьому не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, чим порушив пункт 2.1 Правил дорожнього руху керування транспортним засобом особою, яка не має при собі посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб, поліса страхування. У графі 4 «Особа, щодо якої розглядається справа» вказано « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , посвідчення водія НОМЕР_2 . У графі 5 «Транспортний засіб (марка, модель, реєстраційний номер, належність» постанови від 12 листопада 2024 року серії ЕНА №3462036 зазначено «Volkswagen Transporter, НОМЕР_3 , ОСОБА_2 ». Графа 7 «До постанови додають» постанови від 12 листопада 2024 року серії ЕНА № 3462036 не заповнена.

При цьому, колегія суддів зазначає, що нормою статті 283 КУпАП визначено зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Так, ч.3 ст.283 КУпАП передбачено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема, про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).

Водночас, як вже зазначалося вище, графа 7 «До постанови додаються» оспорюваної постанови від 12 листопада 2024 року серії ЕНА № 3462036 не заповнена.

В контексті наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу наступне.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Тобто, відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, підлягають зазначенню у постанові про адміністративне правопорушення з зазначенням його назви та серійного номеру.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

При цьому, згідно з ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У силу положень ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст.75 КАС України достовірним є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а ч. 1, 2 ст. 76 КАС України передбачає, що достатнім є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та суд вирішує питання про достатність доказів відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, саме відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР України відповідними доказами.

При цьому, щодо наданого відповідачем до матеріалів справи, на підтвердження правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, запису приладу TruCAM ТС000346, на якому зафіксовано, що транспортний засіб Volkswagen Transporter, державний номерний знак НОМЕР_4 , у межах зони дії знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год» рухався зі швидкістю 103 км/год. (а.с.58), то колегія суддів зазначає, що зі змісту вказаного відеозапису жодним чином неможливо встановити, що саме позивач був за кермом транспортного засобу.

Колегія суддів зазначає, що встановлення факту керування транспортним засобом є визначальним для встановлення об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП, яка полягає у керуванні транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

Порушення ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст.126 КУпАП, має підтверджуватися відповідними доказами, перелік яких наведений у статті 251 Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 року у справі № 496/4315/16-а дійшов висновку, що обов`язковому доказуванню під час розгляду справ про адміністративні правопорушення підлягають факти вчинення або невчинення певною особою адміністративного правопорушення, які в свою чергу, підтверджуються відеозйомкою фіксації події адміністративного правопорушення.

Колегія суддів, аналізуючи матеріали даної справи зазначає, що останні не містять належних та допустимих доказів, що інспектором поліції було зупинено транспортний засіб саме під керуванням позивача, проінформовано водія про конкретну причину зупинення транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, а також, що позивач в якості водія, що керував транспортним засобом не надав на вимогу поліцейського зазначені в оскаржуваній постанові документи, тобто відсутні докази на підтвердження того, що позивачем порушено вимоги пункту 2.1 ПДР України, відповідно, вчинення адміністративного правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ч.1 ст.126 КУпАП.

При цьому, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що в оскаржуваній постанові від 12.11.2024 року серії ЕНА № 3462036 не вказано, що ОСОБА_1 не пред`явив поліса страхування, тому безпідставними є доводи скаржника про те, що у позивача був відсутній поліс страхування. Виклад у постанові змісту п.2.1 ПДР України не може свідчити про непред`явлення позивачем поліса страхування.

Колегія суддів зазначає, що особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Отже, слід дійти висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, свідоцтва про реєстрацію на цей транспортний засіб та чинного договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та ненадання вказаних документів на вимогу поліцейського.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що строк зберігання відеозапису, який проводився під час фіксації адміністративного правопорушення, розгляду справи та накладення на позивача адміністративного правопорушення, становить 30 діб, тобто до 12.12.2024 включно, тому станом на день написання відзиву на позовну заяву відеозаписи з портативних відеореєстраторів поліцейських за даним фактом відсутні, у зв`язку із закінченням строку їх зберігання, не спростовує того, що на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, покладається процесуальний обов`язок, передбачений приписами ч.2 ст.77 КАС України, а відтак не звільняє його від необхідності доведення правомірності оспорюваної постанови, яка є предметом оскарження у даній справі.

При цьому, візуальне спостереження за дотриманням ПДР України працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення позивачем вимог дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год», є необґрунтованими, враховуючи той факт, що в матеріалах справи відсутні докази того, що саме останній керував транспортним засобом Volkswagen, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , як про це зазначає відповідач.

При цьому, слід зауважити, що у даній справі позивача оспорюваною постановою притягнуто до адміністративної відповідальності саме за ч.1 ст.126 КУпАП, а не за відповідною нормою ст.122 КУпАП.

Таким чином, з огляду на наведене вище, слід дійти висновку, що матеріали справи не містять належних доказів у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Доводи апеляційної скарги про дотримання у повному обсязі процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським відносно позивача, доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП та підтвердження цього відповідними доказами, є необґрунтованими, суперечать наведеним вище висновкам та спростовуються матеріалами даної справи.

Приписами ст.61 Конституції України визначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Норма статті 62 Конституції України закріплює принцип судочинства - презумпцію невинуватості, відповідно до якого особа, яка притягується до відповідальності може бути визнана винною і покараною лише за умови, якщо її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена рішенням суду. Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування на особу, яка притягується до відповідальності. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, тлумачаться на її користь.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно висновків Європейського суду з прав людини, викладених, зокрема, в рішенні від 09.09.2011 року у справі "Лучанінова проти України", від 15.05.2018 року у справі "Надточій проти України", провадження в справах про адміністративні правопорушення застосовується кримінальний аспект та відповідні гарантії ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема згідно яких кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, згідно оспорюваної постанови.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 грудня 2021 року у справі №1840/2970/18, в якому суд касаційної інстанції зазначив, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може ґрунтуватися на припущеннях та неперевірених фактах.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

За наслідками апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті оспорюваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 12 листопада 2024 року серії ЕНА № 3462036, винесена інспектором 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Осипюком А.І., про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за частиною першою статті 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) грн., відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірності оспорюваної постанови, яка є предметом оскарження у даній справі.

Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги щодо правомірності оспорюваної постанови, є помилковими.

Згідно з п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що оспорювана постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 12 листопада 2024 року серії ЕНА № 3462036, винесену інспектором 2 взводу 7 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Осипюком А.І., про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за частиною першою статті 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) грн. є протиправною, а відтак правильно визнана судом першої інстанції такою, що підлягає скасуванню, з закриттям провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП.

З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення останнім норм матеріального права, а саме п.п.2.1.а, 2.4.а, 12.4 ПДР України, ст.16 Закону України «Про дорожній рух», ч.1 ст.126 КУпАП, а також процесуального права, а саме ст. 90, 242, 244 КАС України, колегія суддів відхиляє, як такі, що не знайшли свого обґрунтованого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача (Департаменту патрульної поліції) не спростовують висновків суду у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків щодо встановлених обставин даної справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а відтак скарга Департаменту патрульної поліції підлягає залишенню без задоволення, а рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17.02.2025 року у справі №499/11077/24 без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17.02.2025 у справі №499/1371/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та відповідно до ч.3 ст.272 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді О.А. Спаскін В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 17.04.2025 року