Справа № 240/2960/24
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2960/24

Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк Микола Федорович

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

17 квітня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Капустинського М.М. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 на його користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на військовій службі в сумі 661 761,75 грн.

Ухвалою судді від 19.02.2024 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, оскільки із обґрунтувань позовної заяви не можна було зробити однозначного висновку про наявність нових спірних відносин між сторонами чи про наявність продовження спірних відносин, які зумовлені затримкою виконання Відповідачем судового рішення про поновлення на військовій службі Позивача у справі №240/17154/22 та підлягали вирішенню у відповідності до вимог ст.236 КЗпП України шляхом винесення ухвали про виплату середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення здійснюється в межах справи щодо поновлення особи на роботі (службі) шляхом подання відповідної заяви, а не шляхом подання нового позову.

Ухвалою судді від 01.03.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 року ухвала від 01.03.2024 року була скасована, справа направлена до суду першої інстанції для продовження судового розгляду.

Ухвалою від 26.06.2024 року справу прийнято до провадження та продовжено її судовий розгляд як самостійний спір між сторонами та за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року позов задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 солідарно середнє грошове забезпечення за 169 календарних днів затримки виконання судового рішення про поновлення на військовій службі в розмірі 85 497,10 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач та відповідачі подали апеляційні скарги, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції.

В своїй апеляційній скарзі позивач вказує, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми п.2, 3, 4 Порядку обчислення середньої заробітньої плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100, оскільки при здійсненні розрахунку середнього розміру грошового забезпечення позивача, суд не врахував всі суми нарахованого позивачу грошового забезпечення за березень-квітень 2024, що свідчить про порушення судом зазначених норм матеріального права.

Відповідачі заявляють аналогічні вимоги в своїх апеляційних скаргах. На обгрунтування доводів апеляційних скарг вказують, що Військова частина НОМЕР_1 не є роботодавцем, з яким позивач перебував у трудових відносинах, таким роботодавцем є військова частина НОМЕР_2 , яка самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями як юридична особа, а тому висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) не ґрунтується на вимогах законодавства України та є безпідставним, оскільки трудове законодавство не містить підстав для солідарної відповідальності у даній категорії правовідносин.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі №240/2960/24 оскаржують в частині солідарного стягнення з Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 середнього грошового забезпечення на користь позивача ОСОБА_1 за 169 календарних днів затримки виконання судового рішення про поновлення на військовій службі в розмірі 85 497,10 грн., вважають рішення суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на думку відповідача, стягнення середнього грошового забезпечення на користь позивача має стягуватися саме з військової частини НОМЕР_2 , в списках особового складку якої перебував позивача та знаходився на грошовому забезпеченні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представники Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 просили задовольнити їх апеляційні скарги, а в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 слід задовольнити з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у складі Військової частини НОМЕР_2 і відповідним наказом Командувача військ Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 29 квітня 2022 року №126 та Командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30 квітня 2022 року №108 був звільнений з військової служби у відставку відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за підпунктом а (за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі).

Судом встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 року у справі №240/17154/22 вказані накази визнані протиправними та скасовані, а позивача поновлено на військовій службі на посаді ординатора евакуаційного відділення медичної роти НОМЕР_3 окремої механізованої бригади.

Одночасно вказаним вище судовим рішенням з Військової частини НОМЕР_2 на користь Позивача стягнено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу по день прийняття судового рішення в розмірі 160 876,20 грн. (яке набрало законної сили відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2023 року)

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 31.08.2023року №250 Позивач був зарахований до списків цієї військової частини на підставі наказу Командувача військ Оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 25.08.2023 року №551 про поновлення Позивача на військовій службі на посаді ординатора евакуаційного відділення медичної роти НОМЕР_3 окремої механізованої бригади.

Крім того, у справі встановлено, що рапорт про поновлення позивача на військовій службі на підставі судового рішення був поданий 17.08.2023 року командиру Військової частини НОМЕР_2 . Подання про призначення (поновлення) позивача на посаді ординатора евакуаційного відділення медичної роти НОМЕР_3 окремої механізованої бригади Відповідачем-1 було направлено до Відповідача-2 лише 20.08.2023 року.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частинами другою-третьою статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною другою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, виходячи із положень статі 19 Конституції України, статей 14, 370, 371, 372 КАС України, статті 235 КЗпП України, Суд вказав, що добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Водночас Верховний Суд у вказаній постанові, з огляду на державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, зазначив, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. У цьому контексті Суд зауважив, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Тож, згідно зі статтею 236 КЗпП України, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Верховний Суд вказав, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вирішуючи питання неоднакового застосування судом касаційної інстанції положень статті 235 КЗпП України (чи треба зменшувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму іншого доходу, зокрема, суму вихідної допомоги, допомоги по безробіттю) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №2140/1510/18, зазначено, що правова природа «середнього заробітку» за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь працівника, якого поновлено на посаді, відповідно до статті 235 КЗпП України та «середнього заробітку» за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, відповідно до статті 236 КЗпП України, є однаковою. В обох випадках йдеться про необхідність компенсувати незаконно звільненому працівникові заробіток, який він втратив у зв`язку із цим звільненням, та який він й надалі не отримує у зв`язку з невиконанням роботодавцем судового рішення про його поновлення (яке в цій частині підлягало негайному виконанню).

Стаття 236 КЗпП України, так само як і стаття 235 КЗпП України, не передбачають підстав, на основі яких сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення може бути зменшена.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з військової частини НОМЕР_2 на його користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на військовій службі в сумі 661 761,75 грн., в позові вказує, що звільнення відбулось 30.04.2022 року, тому розрахунок середнього заробітку позивачем обчислено виходячи з виплат за 1.03.2022-30.04.2022 рр.

Суд першої інстанції встановив, що розмір середньоденного грошового забезпечення позивача був предметом судового розгляду у справі №240/17154/22 і судовими рішеннями суді першої та апеляційної інстанцій в цій справі вже визначено в розмірі 505,90 грн., а тому в розумінні вимог ч.4 ст.78 КАС України перегляду не підлягає. Суд дійшов висновку про безпідставність доводів представника Позивача щодо необхідності перегляду середньоденного грошового забезпечення Позивача на підставі іншої довідки Відповідача-1 про грошове забезпечення Позивача та його додаткові види №4635 від 10.09.2024 року.

Так, вказана довідка не містить інформації про розмір грошового забезпечення Позивача за березень 2022 року, що передував місяцю звільнення зі служби. Натомість вказана довідка містить сумарні визначення грошового забезпечення Позивача, що виплачувалися при звільнення Позивача зі служби в 2022 році.

Вказана довідка не узгоджується із інформацією, що міститься в іншій довідці Військової частини НОМЕР_2 від 13.08.2024 року №4158 про розмір середнього заробітку Позивача за березень та квітень 2022 року.

Довідка Військової частини НОМЕР_2 від 13.08.2024 року №4158 повністю узгоджується із розрахунком розміру середньоденного грошового забезпечення Позивача, викладеному у судовому рішенні у справі №240/17154/22.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього; суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.8 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника, відповідно до ч.1 ст.27 Закону України Про оплату праці, визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 5 розділу IV Порядку №100 врегульовано, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

П.3 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

4. При обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;

м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;

н) винагороди державним виконавцям;

о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 Про введення воєнного стану в Україні та № 69 Про загальну мобілізацію Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, у пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Аналіз наведених правових норм свідчить, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану, яка встановлена Постановою № 168, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовців, виплата якої обмежена строком дії воєнного стану в Україні.

При цьому, правова природа такої виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни.

В умовах збройної агресії рф проти України важливим залишається питання належного соціального захисту військовослужбовців, які беруть участь у захисті державного суверенітету України. У військово-соціальній сфері матеріальне забезпечення є аналогом системи гарантій у системі соціального захисту населення і включає професійні винагороди та премії тим військовослужбовцям, які виконують обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їхньої службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Положення частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ є відсилочними, оскільки розміри грошового забезпечення визначає Кабінет Міністрів України, а право визначити порядок виплати грошового забезпечення законодавець делегував, зокрема, Міністру оборони України.

Такими нормативно-правовими актами є Постанова № 704, якою, з-поміж іншого, передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, крім посадового окладу; окладу за військовим званням включає і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та Порядок № 260.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, Міністр оборони України видав директиви від 07 березня 2022 року № 248/1217, від 25 березня 2022 року № 248/1298, від 18 квітня 2022 року № 248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) у формі телеграм (діяли до 01 червня 2022 року), а потім окреме доручення від 23 червня 2022 року № 912/з/29.

Згідно з пунктом 4 окремого доручення Міністра оборони України від 25 березня 2022 року № 248/1298 командирам військових частин (установ), до яких відряджені військовослужбовці інших органів військового управління та військових частин (установ), щомісячно до 5 числа повідомляти військові частини (установи) за місцем штатної служби військовослужбовців про підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах за минулий місяць за формою, наведеною в додатку № 1 до цієї телеграми.

Пунктом 5 окремого доручення Міністра оборони України від 25 березня 2022 року № 248/1298 передбачено, що виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн або 30 000 грн здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) (далі - військові частини) - особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Отже, за своєю правовою природою, додаткова винагорода, запроваджена Постановою № 168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час воєнного стану, яка має компенсаційну мету за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов.

Водночас абзацом першим пункту 3 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За змістом пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати, грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

Аналізуючи наведене вище, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що делегуючи Кабінету Міністрів України право визначати розміри грошового забезпечення, а Міністру оборони України установлювати порядок його виплати, законодавець установив певну ієрархію щодо визначення переліку складових грошового забезпечення, що ураховуються при обчисленні окремих видів виплат для військовослужбовців, а також при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до Порядку № 100.

Отже, Порядком № 100 унормовано приписи Закону № 2011-ХІІ, установивши пряму норму щодо виключення винагород та компенсаційних виплат із категорії складових грошового забезпечення, з суми яких обчислюється середня заробітна плата для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

З урахуванням правового регулювання колегія суддів дійшла висновку, що додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, запроваджена на період дії воєнного стану має компенсаційну мету, - за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов, за змістом Порядку № 100, не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Отже, спірна винагорода не входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак, згідно підпункту б п. 4 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховується.

Відповідно до ч. 1ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У ч. 5 цієї статті встановлено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача щодо правильності визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку з урахуванням обставин, встановлених у справі про поновлення позивача, без дослідження цих обставин, колегія виходить з наступного.

Для визначення середнього розміру грошового забезпечення позивача судом апеляційної інстанції ухвалою від 05 березня 2025 року витребувано у Військової частини НОМЕР_2 довідку, що стосується розміру середньоденного та середнього заробітку за два місяці, що передували звільненню з зазначенням видів та розміру виплат, що враховувались при обчисленні середнього заробітку.

На виконання вимог ухвали відповідачем надано суду заяву від 11 березня 2025 року з долученою довідкою №1320 від 07 березня 2025 року про розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 .

Зі змісту довідки встановлено, що обрахунок здійснено за березень-лютий 2022 року.

Заробітна плата, яка підлягає врахуванню для розрахунку середнього заробітку на момент звільнення:

лютий 2022 року - 2108,24

березень 2022 року - 14757,60.

Позивач в своїй апеляційній скарзі вказує, що, враховуючи наведені положення пункту 3 та 4 Порядку №100, для обчислення розміру середнього грошового забезпечення, суд мав з`ясувати:

- всі суми нарахованої позивачу заробітної плати (грошового забезпечення) за березень та квітень 2022 року;

- утримати із загальної суми грошового забезпечення виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до норм п. 4 Порядку №100.

Таким чином, слід дійти висновку, що розрахунок середньоденного заробітку, складений позивачем, не відповідає нормам діючого законодавства, оскільки позивач був звільнений у квітні 2022 року, тому врахуванню підлягають лютий, березень цього року. Відповідне законодавче врегулювання обумовлено тим, що обставини звільнення працівника, зокрема, дата звільнення, можуть виникнути в будь-який день цього місяця, що виключає врахування виплат за повний місяць.

Враховуючи, що судом першої інстанції не було встановлено всіх обставин справи, зокрема, не досліджено фактичних виплат у період перед звільненням позивача, їх видів та розмірів, не враховано порядку обчислення розміру середньоденного заробітку, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату середньоденного заробітку ОСОБА_1 з урахуванням виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто лютий-березень, згідно з вимогами Порядку №100.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для виплати позивачу середнього заробітку та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо зобов`язання їх рішенням суду першої інстанції провести виплату солідарно, колегія суддів виходить з наступного.

Приписами ст. 541 ЦК України, встановлено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Для вирішення питання про солідарну відповідальність Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 необхідно встановити наявність чи відсутність підстав та умов покладання солідарної відповідальності за зобов`язаннями підпорядкованої військової частини.

Військова частина НОМЕР_2 самостійна юридична особа публічного права, з видом діяльності у сфері оборони, яка наділена правоздатністю та дієздатністю юридичної особи.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів

Відповідно до п. 8 наказу МО України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

ОСОБА_1 не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та не перебував на забезпеченні даної частини.

Статтею 236 КзПП України, передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Військова частина НОМЕР_1 не вважається роботодавцем, з яким позивач перебував у трудових відносинах, таким роботодавцем була Військова частина НОМЕР_2 .

Тому висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) не ґрунтується на вимогах трудового законодавства України.

Як встановлено судом, у спірний період позивач перебував на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 , яка і здійснювала йому нарахування та виплату грошового забезпечення.

Враховуючи те, що у вказаний період позивач перебував на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 , то саме на вказану частину покладається обов`язок виплати позивачу грошового забезпечення.

Отже, Військова частина НОМЕР_1 не допустила бездіяльності стосовно невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та невиплати позивачу грошового забезпечення, а таку бездіяльність, як було встановлено судом першої інстанції, допустила саме Військова частина НОМЕР_2 , крім того, як встановлено матеріалами справи, позивач не заявляв позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 , не проходив військової служби у цій частині та не перебував на її фінансовому забезпеченні, ррім того, в ході судового засідання в суді першої інстанції, встановлено, що дійсно позивачем рапорт про його поновлення на військовій службі на підставі судового рішення був поданий 17.08.2023 року до командира Військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується матеріалами справи, тому рішення суду першої інстанції у частині солідарного стягнення середнього грошового забезпечення з Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 є необґрунтованим та підлягає скасуванню, а апеляційні скарги відповідачів - задоволенню.

За приписами п. 2 ч.1ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як окремі доводи апеляційних скарг спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують неврахування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції необхідно змінити з урахуванням мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року змінити з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

Викласти абз.1 резолютивної частини в наступній редакції: "Позов задовольнити частково, стягнути на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_2 середнє грошове забезпечення за 169 календарних днів затримки виконання судового рішення про поновлення на військовій службі, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата."

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 квітня 2025 року

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Капустинський М.М. Ватаманюк Р.В.