Справа № 240/8718/25
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2025-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

(про відмову у забезпеченні позову)

18 квітня 2025 року м. Житомир справа № 240/8718/25

категорія 113080000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Попової О. Г., розглянувши заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної державної адміністрації Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом (з урахуванням уточнення позовних вимог) до Житомирської обласної державної адміністрації, Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу.

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 03.03.2025 №124 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації», в частині призову на військову службу під час мобілізації, солдата запасу ОСОБА_1 та направлення для подального проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 та Житомирську обласну державну адміністрацію, зняти з військового обліку ОСОБА_1 ;

- скасувати пункт 24 наказу від 04.03.2025 №64 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), в частині, що стосується ОСОБА_1 .

17.04.2025 через систему "Електронний суд" представником позивача подано заяву про забезпечення адміністративного позову, в якій він просить зупинити дію наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з основної діяльності) від 03.03.2025 №124 «Про призив на військову службу» в частині призову на військову службу під час мобілізації солдата запасу ОСОБА_1 та направлення для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 та зупинити дію пункту 24 наказу від 04.03.2025 №64 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), в частині, що стосується ОСОБА_1

В обґрунтування заяви зазначає, що згідно п. 57 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби №2066 закріплено, що громадянин перебуває на обліку територіальному центрі комплектування соціальної підтримки та в відповідному структурному підрозділі місцевої держадміністрації за місцем проживання до досягнення ним 40 років. Однак, станом на 03.03.2025, коли позивача було затримано, йому виповнилось 42 роки, тобто позивач мав бути знятий з військового обліку, що зроблено не було всупереч нормам законодавства України. Також зазначає, що наказ від 03.03.2025 №124 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 відданий не позивачу, а є загальним наказом, який за своїм змістом є наказом організаційного характеру, що вбачається зі змісту самого наказу. Окрім того, в даному наказі ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначено, що позивач є солдатом запасу, однак позивач ніколи не був солдатом і не перебував в запасі, зокрема в силу того, що ніколи не проходив строкову та/або інші види військової служби. Зауважує, що позивач не є особою, що проходить військову службу або солдатом запасу, в силу того, що як в минулому, коли позивач проходив альтернативну (невійськову) службу, так і на даний час, є особою з релігійними віруваннями, які не допускають тримання зброї, принесення присяги та/або носіння військової форми.

У відповідності до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина 2 статті 150 КАС України).

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17.

Разом з тим, заява про забезпечення позову, а також і додані до даної заяви докази не містять посилань на конкретні обставини, що свідчать про наявність обставин, що можуть ускладнити в майбутньому поновлення порушених (оспорюваних) прав та інтересів позивача, за захистом яких він звертається до суду.

В свою чергу, представником позивача зазначено, що на утриманні позивача перебуває батько, ОСОБА_2 , пенсіонер, який має першу групу інвалідності безстроково, що зокрема підтверджується свідоцтвом про народження позивача від 19.10.1982, пенсійним посвідченням від 01.03.2017 № НОМЕР_3 та довідкою від 24.01.2017 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією.

Однак, дослідивши надані представником позивача докази та матеріали справи судом встановлено, що на момент прийняття оспорюваного наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з основної діяльності) №124 від 03.03.2025 про призов позивача на військову службу під час мобілізації та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №64 від 04.03.2025, в частині зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , позивач не мав встановленої в законному порядку відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з утриманням батька, ОСОБА_2 , який має першу групу інвалідності.

При цьому, судом враховується і те, що позивач вже призначений на посаду до військової частини НОМЕР_1 за наказом №64 від 04.03.2025 та доказів, які б свідчили про вжиття військовою частиною НОМЕР_1 заходів щодо переведення позивача до іншої військової частини не надано, а тому посилання заявника на можливість такого переведення не є підставою для забезпечення даного позову шляхом зупинення дії пункту 24 наказу від 04.03.2025 №64 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), в частині, що стосується ОСОБА_1 , оскільки дії про призначення позивача на посаду вже вчинені.

Окрім того, зі змісту адміністративного позову та заяви про забезпечення позову встановлено, що підставою для звернення позивача до суду є, зокрема, прийняття відповідачами протиправних, на думку позивача, наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з основної діяльності) №124 від 03.03.2025 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №64 від 04.03.2025, які стосуються призову позивача на військову службу та призначення його на посаду у військовій частині, що підлягають скасуванню.

В адміністративних справах з приводу оскарження правового акта індивідуальної дії, в даному випадку, наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з основної діяльності) №124 від 03.03.2025 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №64 від 04.03.2025, які стосуються призову позивача на військову службу та призначення його на посаду у військовій частині, забезпечуючи такий позов шляхом зупинити дію наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з основної діяльності) від 03.03.2025 №124 «Про призив на військову службу» в частині призову на військову службу під час мобілізації солдата запасу ОСОБА_1 та направлення для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 та зупинити дію пункту 24 наказу від 04.03.2025 №64 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), в частині, що стосується ОСОБА_1 , судом фактично ухвалюється рішення в цій частині без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову та є неприпустимим.

Отже, заявником не доведено обґрунтованими доказами існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення по адміністративній справі, або, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Верховний Суд у постанові від 03.05.2023 у справі №640/15534/22 вказав, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Разом з тим,Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений і триває, у точу числі, на момент розгляду заяви про забезпечення позову.

Суд звертає увагу, що ч. 3 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 10 згідно ізЗаконом України «Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2359-IX від 08.07.2022, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Таким чином, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову, шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Як зазначено судом, представник позивача просить забезпечити позов шляхом зупинити дію наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з основної діяльності) від 03.03.2025 №124 «Про призив на військову службу» в частині призову на військову службу під час мобілізації солдата запасу ОСОБА_1 та направлення для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 та зупинити дію пункту 24 наказу від 04.03.2025 №64 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).

На переконання суду, обраний заявником вид забезпечення позову, за своїм змістом є фактично забороною вчиняти дії щодо виконання відповідних наказів, які можуть бути видані командиром військової частини в майбутньому, що відповідно до п. 10 ч. 3ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України, не допускається в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 151 не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення, відтак суддя робить висновок про відсутність визначених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову, тому у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Отже, заявником не наведено переконливих підстав для забезпечення позову, передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності та обґрунтованості вимог щодо забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 150, 151, 156, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у забезпеченні позову.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя О.Г. Попова