Справа № 380/18367/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18367/24 пров. № А/857/1154/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання : Скрутень Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року (постановлена головуючим-суддею Кузаном Р.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перемишлянського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) про визнання протиправними та скасування вимог,

в с т а н о в и в :

30.08.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС, відповідач) (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перемишлянського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - ВДВС, третя особа)), в якому просив визнати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2446-58У, яка видана 06.02.2019 ГУ ДПС про стягнення 2457,18 грн боргу з ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2446-58У, яка видана 10.05.2019 ГУ ДПС про стягнення 18573,72 грн боргу з ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС у Львівській області, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2446-58У, яка видана 09.08.2019 ГУ ДПС про стягнення 2754,18 грн боргу з ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС у Львівській області, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2446-58У, яка видана 06.11.2019 ГУ ДПС про стягнення 5508,36 грн боргу з ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС у Львівській області такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду було відмовлено, заяву представника відповідача про залишення позову без розгляду задоволено. Позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ДПС про визнання протиправними та скасування вимог залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що з урахуванням дати винесення оспорюваних вимог та вказаних у них сум боргу, їхню кількість, відмінність наведених у них сум боргу, невідповідність їх вимогам ч.1 ст.4 Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404), суд не повинен був в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 04.09.2024 вказувати на необхідність подання ним заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску. При постановленні ухвали про відкриття провадження по справі були порушені принципи рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі. Також вважає, що суд неправильно застосував положення Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953 (далі - Інструкція №449), зокрема, стосовно отримання ним оспорюваних вимог. Вважає, що суд безпідставно вказав на підтвердження поштовими відправленнями факту отримання ним вказаних вимог та наявності на них його підпису, оскільки, допустимим доказом підтвердження факту отримання ним вимог можуть бути лише відомості з Реєстру вимог про сплату боргу (недоїмки). Також судом порушено вимоги ч.9 ст.79 КАС України, оскільки копії поданих відповідачем доказів отримання ним оспорюваних вимог не були йому заздалегідь надіслані. Вимоги, які вказані у заяві про залишення позовної заяви без розгляду та оспорювані ним вимоги містять інші суми боргу. Також не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду про те, що оспорювані вимоги були вручені йому у 2019 році. Крім того, ГУ ДПС не підтвердило належними та достатніми доказами, що ним виносилися оспорювані вимоги і, як наслідок, неможливо підтвердити отримання ним цих вимог. Також вважає, що суд не мав брати до уваги заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки така була подана після відзиву на позовну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідача Кісіль Д.Л. просила залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача Курмана М.С., який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача Матиса А.В., який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що предметом оскарження є вимоги про сплату боргу (недоїмки), які датовані 06.02.2019, 10.05.2019, 09.08,2019 та 06.11.2019. При цьому, позивач звернувся до суду у 30.08.2024. Відповідно до наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, оспорювані вимоги були вручені позивачу 02.04.2019, 08.06.2016, 05.09.2019 та 10.12.2019. Також суд звернув увагу на те, що позивач у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду підтверджує те, що оспорювані вимоги були вручені йому ще у 2019 році. При цьому, у заяві про поновлення строку звернення до суду він фактично не погоджується з їх змістом та правомірністю надсилання відповідачем, а не обґрунтовує поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Згідно ч.1, 2 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частинами першою, другою та третьою статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Колегія суддів зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно ст.122 КАС України, відлік строку для звернення до суду у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень розпочинається з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушення її прав, свобод та інтересів, а поняття повинен був дізнатись, як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Як видно з матеріалів справи, предметом спірних правовідносин виступає правомірність формування відповідачем узгоджених податкових вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2446-58У від 06.02.2019, №Ф-2446-58У від 10.05.2019, №Ф-2446-58У від 09.08.2019, №Ф-2446-58У від 06.11.2019.

Відтак, строк звернення до суду з даним позовом становить шість місяців, перебіг якого починається з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оспорювані вимоги позивачу не направлялися, що визнав представник відповідача, а направлялись вимоги №Ф-2446-58 від 06.02.2019, №Ф-2446-58 від 10.05.2019, №Ф-2446-58 від 09.08.2019, №Ф-2446-58 від 06.11.2019, які були отримані позивачем 02.04.2019, 08.06.2016, 05.09.2019 та 10.12.2019, що підтверджується його підписом на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення. Обставини вручення зазначеного відправлення посвідчені підписом працівника об`єкта поштового зв`язку.

Відповідно до п.3, 4, 7 р.ІV Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом. При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин : перша частина - літера Ю (вимога до юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або Ф (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера У (узгоджена вимога). В третій частині літера У (інформація щодо узгодження вимоги) проставляється у разі надсилання, зокрема, вимоги до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства відповідно до цієї Інструкції. Якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки).

Аналізуючи приведену норму, колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача, що оспорювані вимоги були направлені до органу державної виконавчої служби в порядку, визначеному вищевказаними нормами Інструкції №449 та на адресу позивача не направлялися і не повинні були направлятися.

При цьому, позивач був обізнаний з існуванням вимог за №Ф-2446-58 від 06.02.2019, №Ф-2446-58 від 10.05.2019, №Ф-2446-58 від 09.08.2019, №Ф-2446-58 від 06.11.2019 та оскаржував рішення державного виконавця в частині виконання вимог контролюючого органу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 по справі №380/18064/24 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Перемишлянського відділу Державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління ДПС України у Львівській області) про визнання протиправними та скасування постанов було відмовлено повністю.

У свою чергу, з даним позовом до суду першої інстанції, позивач звернувся лише 30.08.2024, тобто поза межами строку звернення до суду, визначеного ст.122 КАС України.

При цьому, як слушно зауважив суд першої інстанції, позивач в заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду підтверджує, що спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) були вручені йому ще в 2019 році.

Колегія суддів зазначає що у своїй заяві про поновлення строку звернення до суду позивач фактично не погоджується зі змістом оспорюваних вимог та правомірністю їх надсилання відповідачем. Натомість, жодних обґрунтувань поважності причин пропуску строку звернення до суду не наводить.

Інших поважних причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено.

Надаючи оцінку доводам скаржника про те, що при постановленні ухвали про відкриття провадження по справі були порушені принципи рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, колегія суддів вважає, що на стадії відкриття провадження по справі приведені позивачем принципи не застосовуються.

При цьому, скаржник не навів обґрунтувань в чому саме полягали порушення судом першої інстанції норм процесуального права в контексті приведених вище принципів адміністративного судочинства.

Також скаржник вказував на порушення судом першої інстанції вимог ч.9 ст.79 КАС України, оскільки копії поданих відповідачем доказів отримання ним оспорюваних вимог не були йому заздалегідь надіслані.

З цього приводу варто наголосити на тому, що недотримання порядку надсилання копій доказів іншій стороні, за умови прийняття їх судом, не включає їх належність, допустимість, достатність та достовірність, якщо заінтересована сторона не навела переконливих доказів протилежного.

Стосовно доводів скаржника про порушення судом першої інстанції встановленого КАС України порядку вирішення клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Частиною другою статті 240 КАС України визначено, що заява про залишення позову без розгляду може бути подана лише до початку розгляду справи по суті.

З матеріалів справи видно, що клопотання про залишення позовної заяви без розгляду було подане 28.10.2024, при цьому справа була розглянута в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження постановленням оскаржуваної ухвали 12.12.2024.

Відтак, приведені позивачем доводи колегія суддів вважає безпідставними.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з цим позовом поза межами строку, передбаченого ч.2 ст.122 КАС України, причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, є неповажними, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду та відсутністю поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року по справі №380/18367/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 16.04.25