Справа № 120/5320/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2025-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 квітня 2025 р. Справа № 120/5320/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 звернулася його представниця до військової частини НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представниця позивача зазначила, що її довіритель ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 .

18 березня 2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Проте за результатами розгляду поданого позивачем рапорту військова частина повідомила його про те, що підстави для звільнення з військової служби відсутні. Така відмова полягала у тому, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби осіб рядового і начальницького складу" визначено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за особою, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Представниця позивача не погоджується із такою відмовою військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із чим звернулася з цим позовом до суду з вимогою зобов`язати відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби.

Ухвалою від 29 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку із несплатою позивачем судового збору.

На виконання вимог ухвали від 29 квітня 2024 року представницею позивача подано до суду квитанцію від 30 квітня 2024 року, якою підтверджується сплата судового збору в розмірі 1211,20 гривень.

Ухвалою від 06 травня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою відповідачеві встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

16 вересня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 18 березня 2024 року позивач звернувся із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , в якому на підставі поданих документів, а саме довідки серії 12 ААГ № 686779 до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, рішення лікарсько-консультативної комісії № 06/2 від 11 березня 2024 року та документів, які засвідчують родинні зв`язки, просив звільнити його зі служби в Збройних Силах України у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його батьком ОСОБА_2 , який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду. При цьому інші особи, які можуть здійснювати такий догляд, що передбачено підпунктом г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, відсутні. Проте, на думку відповідача, підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби відсутні, оскільки для підтвердження необхідності постійного догляду за повнолітньою особою до поданих військовослужбовцем документів має долучатися висновок медико-соціальної експертної комісії, а не висновок лікарсько-консультативної комісії, про що ОСОБА_1 повідомлено листом від 08 квітня 2024 року вих. № 1661/3/6332.

Окремо у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби. Відповідно до пункту 2 цього Положення громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом. У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2. Водночас за призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Як зазначає представник відповідача далі, згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 13 липня 2023 року № 241, позивач прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, йому присвоєно первинне військове звання офіцерського складу молодший лейтенант та призначено на посаду командира механізованого взводу механізованої роти військової частини військової частини НОМЕР_3 , що перебуває у складі та в підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 , яка, в свою чергу, підпорядковується військовій частині НОМЕР_4 .

Таким чином, на переконання представника відповідача, позивач є особою, що наразі у добровільному порядку проходить військову службу за контрактом осіб офіцерського складу у званні молодший лейтенант.

Пунктом 12 згаданого вище Положення передбачено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Права посадових осіб щодо звільнення з військової служби визначені статтею 225 розділу XII Звільнення з військової служби Положення. Абзацом 3 підпункту 2 пункту 225 Положення визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу:

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Таким чином, на думку представника відповідача, командир військової частини НОМЕР_1 , яка є окремою бригадою Сил територіальної оборони Збройних Сил України, не наділений правом на звільнення зі служби військовослужбовця з військовим званням молодший лейтенант, оскільки граничним військовим званням, право на звільнення за яким надане командиру бригади, є майстер-сержант (майстер-старшина). Водночас право на видання наказу по особовому складу про звільнення з військової служби військовослужбовців у військовому званні молодший лейтенант належить командирам корпусів, командувачам військ оперативних командувань та прирівняних до них посадовим особам.

З урахуванням положень номенклатури посад для призначення військовослужбовців наказами по особовому складу, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 04 травня 2016 року № 238 (зі змінами), посадовою особою, яка наділена правом на видання наказу по особовому складу про припинення (розірвання) контракту та звільнення позивача з військової служби, є командир військової частини НОМЕР_4 , до складу якої входить та якій підпорядкована військова частина НОМЕР_1 .

За таких обставин представник відповідача вважає, що у командира військової частини НОМЕР_1 відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

03 жовтня 2024 року представницею позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій додатково наведені аргументи щодо задоволення позовних вимог. Така, окрім іншого, обґрунтована тим, що відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. У звільненні з військової служби ОСОБА_1 відмовлено саме командиром військової частини НОМЕР_1 , а тому саме ця військова частина є належним відповідачем у справі.

09 жовтня 2024 року представником відповідача в порядку статті 164 Кодексу адміністративного судочинства України подано заперечення проти міркувань, що наведені у відповіді на відзив на позовну заяву. Представник відповідача вкотре наголосив на тому, що військова частина НОМЕР_1 не уповноважена звільняти позивача з військової служби, оскільки такими повноваженнями наділений командир військової частини НОМЕР_4 , до складу якої входить військова частина НОМЕР_1 . За таких обставин представник відповідача просить суд відмовити в позові в повному обсязі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

13 липня 2023 року командиром військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) видано наказ № 241, яким ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом як особу офіцерського складу, призначено до військової частини НОМЕР_4 та присвоєно йому первинне військове звання офіцерського складу "молодший лейтенант".

18 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира взводу військової частини НОМЕР_3 із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до абзацу 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме у зв`язку з наявністю батька ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду. До такого рапорту позивачем долучено зокрема копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 , відповідно до якого його батьком є ОСОБА_2 , копію довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії № 686779 від 05 лютого 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності, копію рішення лікарсько-консультативної комісії товариства з обмеженою відповідальністю "Жмеринський лікувально-діагностичний центр" № 06/2 від 11 березня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, копію висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 06/1 від 11 березня 2024 року (форми 080-4/о), видану лікарсько-консультативною комісією товариства з обмеженою відповідальністю "Жмеринський лікувально-діагностичний центр", відповідно до якої ОСОБА_2 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

29 березня 2024 року командир НОМЕР_6 окремого батальйону територіальної оборони (військова частина НОМЕР_3 ) скерував згадуваний вище рапорт разом із поданням на адресу НОМЕР_7 окремої бригади (військова частина НОМЕР_1 ). У такому поданні командир НОМЕР_6 окремого батальйону територіальної оборони (військова частина НОМЕР_3 ) клопотав перед командиром військової частини НОМЕР_1 звільнити у запас молодшого лейтенанта ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком військовослужбовця - ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи).

Листом від 08 квітня 2024 року військова частина НОМЕР_1 повідомила командира військової частини НОМЕР_3 про відсутність підстав для звільнення з військової служби ОСОБА_1 , оскільки необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особами з інвалідністю, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, а не висновком лікарсько-консультативної комісії.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2262-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом частин 1-3, 6 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Видом військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 24 Закону № 2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до абзацу 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно з частинами 7 статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За змістом пунктів 6, 7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008) початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Пункт 12 Положення №1153/2008 передбачає, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Так, підпункт 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачає, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них, тощо.

Так, суд установив, що 18 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира взводу військової частини НОМЕР_3 із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби відповідно до абзацу 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю батька, який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду.

На підтвердження тих обставин, що його батько ОСОБА_2 потребує постійного догляду позивачем до рапорту долучено довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААГ № 686779 від 05 лютого 2024 року, рішення лікарсько-консультативної комісії товариства з обмеженою відповідальністю "Жмеринський лікувально-діагностичний центр", що оформлене у формі протоколу № 06/2 від 11 березня 2024 року, а також висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 0611, що складений за формою № 080-4/о та відповідно до якого ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

29 березня 2024 року командир НОМЕР_6 окремого батальйону територіальної оборони (військова частина НОМЕР_3 ) скерував згадуваний вище рапорт разом із поданням на адресу НОМЕР_7 окремої бригади (військова частина НОМЕР_1 ).

У такому поданні командир НОМЕР_6 окремого батальйону територіальної оборони (військова частина НОМЕР_3 ) клопотав перед НОМЕР_7 окремою бригадою (військова частина НОМЕР_1 ) звільнити у запас молодшого лейтенанта ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком військовослужбовця ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи).

На вищевказаний рапорт 08 квітня 2024 року військова частина НОМЕР_1 надала відповідь, яка фактично є відмовою у задоволенні рапорту ОСОБА_1 та зі змісту якої слідує, що необхідність здійснення постійного стороннього догляду повинна підтверджуватися висновком медико-соціальної експертної комісії, а не висновком лікарсько-консультативної комісії.

Тобто, підстави відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби полягають у тому, що надані до рапорту документи про потребу у сторонньому догляді за батьком позивача не є належними документами для підтвердження обставин для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за абзацом 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Визначаючись із тим, чи правомірно відмовлено у задоволенні рапорту позивача, суд враховує наступне.

Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

За змістом пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Відповідно до підпункту 1 пункту 11 Положення №1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;

потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;

причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;

медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

При цьому відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).

Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить:

1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку;

2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності;

3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження;

4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи:

форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337 Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві;

висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407 Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о Медична карта амбулаторного хворого №__, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974.

Також повноваження ЛКК визначені у наказі Міністерства охорони здоров`я України 31 липня 2013 року № 667 Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання.

Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1).

Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).

Верховний Суд у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 520/21316/23 зазначив, що щодо осіб, які не відносяться до осіб з інвалідністю, чи яким визначена ступінь втрати професійної працездатності, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема:

1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку;

2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг;

3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг;

4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667.

Отже, висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, який видається ЛКК закладу охорони здоров`я, може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за хворою особою.

Так, ОСОБА_1 до рапорту про звільнення з військової служби долучив висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі № 0611, що складений за формою № 080-4/о та відповідно до якого ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Крім того, зі змісту довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 686779 від 05 лютого 2024 року слідує, що ОСОБА_2 (батькові позивача) встановлено ІІ групу інвалідності пожиттєво.

При цьому факт родинного споріднення вищевказаних осіб та відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , відповідачем не заперечується.

За таких обставин суд дійшов висновку, що наведеними вище доказами підтверджується необхідність постійного догляду за ОСОБА_2 , а наведені відповідачем у відповіді від 08 квітня 2024 року підстави для відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби є неправомірними.

Також суд не може залишити поза увагою висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 380/16966/24, відповідно до яких звільнення військовослужбовця для забезпечення належного догляду за особою з інвалідністю І або ІІ групи є правомірним з точки зору дотримання принципів соціальної справедливості та гарантій соціального захисту. При ухваленні рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби повинно бути забезпечено належний баланс між інтересами держави та правами людини.

Таким чином, на переконання суду, відповідач протиправно відмовив позивачу у його звільненні з військової служби на підставі абзацу 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232.

Визначаючись з приводу вимоги зобов`язального характеру (щодо зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби), суд зважає на таке.

Особливості звільнення з військової служби, права посадових осіб щодо звільнення з військової служби врегульовано розділом ХІІ Положення № 1153/2008.

Так, підпункт 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 передбачає, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини 5 та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них, тощо.

Відтак аналіз наведених приписів свідчить про те, що командири бригад (полків) уповноважені звільняти військовослужбовців з підстав, визначених зокрема пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта, а командири корпусів, командувачі військ оперативних командувань - у військових званнях до підполковника.

Визначальним при вирішенні питання щодо можливості звільнення військовослужбовця, який уклав контракт про проходження військової служби та виявив бажання звільнитися з військової служби на підставі зокрема пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є встановлення двох передумов, а саме:

1) у якому військовому званні перебуває військовослужбовець, який виявив бажання звільнитися з військової служби за контрактом;

2) до повноважень якого органу військового управління належить звільнення такого військовослужбовця (командира бригади, полку, командира корпусу, командувача війська оперативного командування тощо).

В ході судового розгляду суд установив, що за результатами розгляду рапорту молодшого лейтенанта ОСОБА_1 військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_7 окрема бригада) листом від 08 квітня 2024 року відмовила позивачу у звільненні з військової служби.

Із наведеного слідує, що розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби здійснювався військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_7 окрема бригада), яка не уповноважена звільняти позивача з військової служби, оскільки до повноважень командира бригади (в даному випадку військової частини НОМЕР_1 ) не належать повноваження звільняти військовослужбовця у військовому званні молодший лейтенант, позаяк такі повноваження належать командиру вищого рівня (в даному випадку командиру корпусу або ж командувача війська оперативного командування тощо).

Відтак, на переконання суду, такі дії військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_7 окрема бригада) цілком і повністю суперечать приписам пункту 255 Положення № 1153/2008, адже військова частина НОМЕР_1 , достовірно знаючи, що вона не уповноважена звільняти військовослужбовця молодшого лейтенанта ОСОБА_1 з військової служби, відмовила йому у звільненні з військової служби.

Більше того, суд зауважує, що розгляд військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_7 окрема бригада) рапорту ОСОБА_1 по суті не призвів би до жодних юридичних наслідків для військовослужбовця навіть за умови, якщо такий рапорт було б задоволено, оскільки повноваження щодо звільнення позивача у спірному випадку належать командиру вищого рівня.

За таких обставин суд не може задовольнити вимоги у спосіб, на якому наполягає представниця ОСОБА_1 , та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

В даному випадку, на переконання суду, належним способом захисту прав позивача є покладення обов`язку на військову частину НОМЕР_1 надіслати рапорт ОСОБА_1 з долученими документами до військової частини, уповноваженої приймати рішення про звільнення позивача з військової служби.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, та докази, надані представницею позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги слід задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надіслати рапорт ОСОБА_1 від 18 березня 2024 року про звільнення з військової служби до військової частини, уповноваженої приймати рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_8 )

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_9 )

Рішення суду в повному обсязі складено 18.04.2025

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович