Справа № 300/1786/25
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" квітня 2025 р. справа № 300/1786/25
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
08.04.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та вказує, що рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу є правомірним та прав позивача не порушує. Просив в задоволенні позову відмовити.
Третя особа своїм правом на подання пояснень щодо позову, не скористалась.
16.04.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких вказує на протиправність оскаржуваного рішення в частині не врахування відповідачем до стажу роботи період проходження служби у Верховинській районній державній адміністрації, у тому числі й після здобуття вищої юридичної освіти.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив таке.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.10.2024 у справі №300/5454/24 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 11.06.2024 за № 39; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити з 02.06.2024 ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України "Про прокуратуру", зарахувавши при цьому до страхового стажу період проходження строкової військової служби з 02.07.1990 по 22.10.1990, період роботи в Красноілівському споживчому товаристві з 17.07.1989 по 23.09.1989 та до стажу роботи за вислугу років період роботи з 26.09.1994 по 04.01.1999 у контрольно-ревізійному управлінні Івано-Франківської області.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2025 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 300/5454/24 скасовано та прийнято нове рішення яким позов задовольнити частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 11 червня 2024 року за № 39; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду у Луганській області зарахувати до страхового стажу період проходження строкової військової служби ОСОБА_1 з 02 липня 1990 року по 22 жовтня 1990 року та період роботи в Красноілівському споживчому товаристві з 17 липня 1989 року по 23 вересня 1989 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду у Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 червня 2024 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру". У задоволенні решти позову відмовлено.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2025 у справі №300/5454/24 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянуто заяву від 02.06.2024 №8200 ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 23.01.2025 за № 39 (а.с.23).

Вказаним рішенням зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження строкової військової служби з 02.07.1990 по 22.10.1990 та період роботи в Красноілівському споживчому товаристві з 17.07.1989 по 23.09.1989. До стажу роботи за вислугу років не враховано період роботи позивача з 26.09.1994 по 04.01.1999 у контрольно-ревізійному управлінні Івано-Франківської області, з підстав відсутності юридичної освіти під час роботи.

Вважаючи вказане рішення протиправним в частині не врахування до стажу роботи періоду проходження служби у Верховинській районній державній адміністрації, у тому числі й після здобуття вищої юридичної освіти, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як зазначалось судом вище, звертаючись до суду з даним позовом позивач вказав, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не враховано до стажу роботи періоду проходження служби у Верховинській районній державній адміністрації, у тому числі й після здобуття вищої юридичної освіти з 05.01.1999 по 22.04.2002 з підстав відсутності юридичної освіти під час роботи.

Однак, слід зазначити, що оскаржуване рішення прийняте виключно на виконання постанови суду апеляційної інстанції та виконане в межах визначених судовим рішенням: зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження строкової військової служби з 02.07.1990 по 22.10.1990 та період роботи в Красноілівському споживчому товаристві з 17.07.1989 по 23.09.1989; не враховано до стажу роботи за вислугу років період роботи позивача з 26.09.1994 по 04.01.1999 у контрольно-ревізійному управлінні Івано-Франківської області.

Відповідно до приписів частини 1статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З наведених процесуальних норм слідує, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу.

В той же час, суд зазначає, що в оскаржуваному рішенні, як і в рішенні прийнятому за результатами розгляду заяви позивача при первинному зверненні - від 11.06.2024 за № 39, не зазначено жодних застережень щодо періоду проходження позивачем служби у Верховинській районній державній адміністрації, у тому числі й після здобуття вищої юридичної освіти з 05.01.1999 по 22.04.2002.

Відтак, судом не встановлено порушення зазначеним рішенням прав позивача в цій частині.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

В рішенні "Салов проти України" (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В даному випадку, відповідачем доведено правомірність оскаржуваного рішення, позивачем не надано суду доказів протилежного.

Як наслідок, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , с. Красноїлля, Верховинський район, Івано-Франківська область, 78716) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (, вул. Шевченка, 9, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) про визнання протиправним та скасування рішення від 23.01.2025 за № 39 в частині, зобов`язання до вчинення дій - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.