Справа № 320/20387/24
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відкриття касаційного провадження

16 квітня 2025 року

м. Київ

справа №320/20387/24

адміністративне провадження №К/990/13894/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року

у справі №320/20387/24

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,,

УСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України - Департаменту охорони здоров`я щодо відмови у гарантованому безоплатному медичному обслуговуванні у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України на підставі пункту 4 Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28 січня 2021 року №1150-IX (далі - Закон №1150-IX);

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України - Департамент охорони здоров`я надати на підставі пункту 4 Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону №1150-ХІ гарантоване безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року, позов задоволено повністю.

Не погодившись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, Міністерство внутрішніх справ України (далі - скаржник) 02 квітня 2025 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що судами першої і апеляційної інстанцій ухвалено оскаржувані судові рішення з неправильним застосуванням положень абзацу другого пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1150-IX, Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року №2801-XII (далі - Закон №2801-XII), абзацу другого частини десятої статті 51, пункту 24 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), Положення про Міністерство доходів та зборів України, затвердженого Указом Президента України від 18 березня 2013 року №141/2013 (далі - Положення про Міндоходів), постанови Кабінету Міністрів України «Про Державну фіскальну службу України» від 21 травня 2014 року №236 (далі - постанова КМУ №236), постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної фіскальної служби» від 21 травня 2014 року №160 (далі - постанова КМУ №160), постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» від 18 грудня 2018 року №1200 (далі - постанова КМУ №1200), постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 19 червня 2019 року №537 (далі - постанова КМУ №537), постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» від 30 вересня 2020 року №893 (далі - постанова КМУ 893), наказу Державної податкової служби України «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» від 24 грудня 2020 року №755 (далі - Наказ №755), з порушенням положення статті 52 КАС України, за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17, від 05 грудня 2018 року у справі №№346/5603/17, від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17, від 19 листопада 2019 року у справі №826/12675/15, від 17 червня 2020 року у справі №826/4364/17, від 04 червня 2021 року у справі №160/2734/20.

У касаційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України вважає необґрунтованими висновки судів першої і апеляційної інстанцій про те, що у відповідача відсутні правові підстави для відмови позивачу у наданні йому безоплатного медичного обслуговування як ветерану податкової міліції.

На обґрунтування касаційної скарги зазначено, що прикріплення на безоплатне медичне обслуговування до Міністерства внутрішніх справ України зазначеної категорії осіб (колишніх працівників податкової служби) за рахунок видатків Міністерства внутрішніх справ України буде порушенням статті 51 БК України, оскільки особи рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнені із служби за віком, через хворобу, не були працівниками органів Міністерства внутрішніх справ.

Скаржник наголошує, що не є правонаступником Державної податкової служби України та Державної фіскальної служби України. При ліквідації податкової міліції відповідним актом Кабінету Міністрів України Міністерство внутрішніх справ України не визначено державним органом - правонаступником податкової міліції чи державним органом, якому передано її функції. Кошти від інших державних органів (бюджетних установ) на забезпечення медичного обслуговування осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнених із служби, з моменту набрання чинності Законом №1150-IX не надходили.

При цьому судами першої та апеляційної інстанції залишено поза увагою, що питання правонаступництва податкових органів неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом, зокрема у постановах від 06 жовтня 2022 року у справі №600/2258/21, від 16 серпня 2023 року у справі №640/23268/21, від 05 грудня 2023 року у справі №240/21521/22, від 21 грудня 2023 року у справі №460/2112/21 зазначено, що органи Державної фіскальної служба (які є правонаступниками органів Державної податкової адміністрації), які реорганізовуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень органам Державної податкової служби.

Разом з тим, положення абзацу другого пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1150-IX встановлює гарантію для осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, звільнених зі служби за віком, через хворобу, на безоплатне медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України, поряд із цим не визначає державний орган за рахунок якого має бути реалізована дана гарантія та здійснено таке медичне обслуговування.

Між тим пунктом 9 Інструкції про порядок медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03 червня 2016 року №462, обумовлено, що громадяни України, які не входять до переліку осіб, зазначеного в цьому розділі, працівники закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ, Національної гвардії України, Національної поліції, Державної міграційної служби та не відносяться до бюджетних закладів, установ і підприємств, обслуговуються за договорами згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку платних послуг, які надаються в державних і комунальних закладах охорони здоров`я та вищих медичних навчальних закладах» від 17 вересня 1996 року №1138.

Відтак, відповідач вважає, що безкоштовне медичне обслуговування позивача Центральною поліклінікою Міністерства внутрішніх справ України та Центральним госпіталем Міністерства внутрішніх справ України можливе за наявності укладених між Державною фіскальною службою України, що реорганізовується та продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби або новоствореним державним органом, юридичною особою публічного права (наприклад Бюро економічної безпеки) та відомчими медичними закладами системи Міністерства внутрішніх справ України договорів та в межах перерахованих відповідним державним органом на рахунки медичних закладів коштів.

Подібний правовий висновок сформовано Верховним Судом у постанові від 17 червня 2020 року у справі №826/4364/17.

Крім того, скаржник вказує на відсутність висновку щодо застосування вищезазначених норм права в контексті реалізації гарантій колишніх працівників податкової міліції на безкоштовне медичне обслуговування Центральною поліклінікою Міністерства внутрішніх справ України та Центральним госпіталем Міністерства внутрішніх справ України.

На підставі вищенаведеного скаржник просить Верховний Суд скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №320/20387/24 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Таким чином, проаналізувавши підстави, на яких подано касаційну скаргу, доводи скаржника, зазначені в обґрунтування необхідності прийняття її до розгляду касаційним судом, а також положення статті 129 Конституції України, якою передбачено право на касаційне оскарження судового рішення, колегія суддів погоджується з необхідністю здійснити касаційний перегляд рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року, з метою з`ясування правильності застосування судами першої і апеляційної інстанцій положень абзацу другого пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1150-IX, Закону №2801-XII, абзацу другого частини десятої статті 51, пункту 24 частини першої статті 116 БК України, Положення про Міндоходів, постанови №236, постанови КМУ №160, постанови КМУ №1200, постанови КМУ №537, постанови КМУ 893, Наказу №755, перевірки дотримання положень статті 52 КАС України, перевірки необхідності врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17, від 05 грудня 2018 року у справі №№346/5603/17, від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17, від 19 листопада 2019 року у справі №826/12675/15, від 17 червня 2020 року у справі №826/4364/17, від 04 червня 2021 року у справі №160/2734/20, а також формування відповідного правового висновку Верховним Судом.

Верховний Суд також зазначає, що перегляд оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку у цій справі може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах.

Судом перевірено зарахування судового збору на рахунок Державної казначейської служби України.

Касаційна скарга відповідає вимогам статті 330 КАС України, підстави для повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.

Суд також звертає увагу на необхідності реєстрації учасників справи в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ЄСІТС). Відповідно до частини шостої статті 18 КАС України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, подає процесуальні та інші документи, письмові та електронні докази, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», якщо інше не визначено цим Кодексом.

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

З огляду на вищезазначені положення процесуального закону, враховуючи наявність особистого кабінету у відповідача, запровадження на всій території України воєнного стану, а також з метою процесуальної економії, Суд рекомендує ОСОБА_1 зареєструвати електронний кабінет у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд».

Інструкція користувача Електронного суду розміщується на веб-сторінці технічної підтримки користувачів ЄСІТС за веб-адресою https://wiki.court.gov.ua.

Крім того, у касаційній скарзі скаржником заявлено клопотання про зупинення дії рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №320/20387/24, яке буде розглянуто судом у порядку підготовки справи до касаційного розгляду відповідно до статті 340 КАС України.

Керуючись статтями 248, 328, 334, 335, 338, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №320/20387/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Витребувати з Київського окружного адміністративного суду справу №320/20387/24.

3. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів (за їх наявності) разом з ухвалою про відкриття касаційного провадження.

4. Встановити для учасників справи десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу (у формі, встановленій частинами першою та другою статті 338 КАС України з висловленням позиції стосовно кожної з підстав касаційного оскарження: неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права), доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

5. Встановити для учасників справи десятиденний строк з дня отримання вказаної ухвали для подання до суду заперечення щодо клопотання про зупинення дії рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №320/20387/24.

6. Роз`яснити учасникам справи, що у разі невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу, зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, суд, відповідно до статті 145 КАС України, може застосувати заходи процесуального примусу.

7. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа