Справа № 160/31270/23
Суддя: Луговська Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому проваджені) адміністративну справу за ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) через свого представника звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) щодо не надання позивачу відстрочки від призову на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
- зобов`язати відповідача надати позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач звернувся до відповідача зі заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки самостійно виховує дитину до 18 років, на підтвердження чого додав до заяви відповідні докази. Проте, відповідач протиправно не надав позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Разом із позовною заявою подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову.
Ухвалою суду від 30.11.2023 вжито заходи забезпечення позову, а саме: заборонено ІНФОРМАЦІЯ_3 вчиняти дії, пов`язані з мобілізацією ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішення у цій справі.
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого заперечує проти заявлених позовних вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі зазначає, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з матір`ю дитини - ОСОБА_2 , батьківських прав матір не позбавлена, мати не визнана безвісно відсутньою або загиблою. Крім того, позивачем не надано відповідного рішення суду відносно встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини. Позивачем не здійснено ніяких юридичних дій для встановлення факту самостійного виховання дитини. Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно у разі вирішення питання щодо позбавлення їх батьківських прав.
Вивчивши матеріали справи, щодо предмету спору, суд встановив наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно (мовою оригіналу): свидетельства о заключении брака НОМЕР_1 , 22.06.2019 заключили брак ОСОБА_1 и ОСОБА_3 .
Позивач має на утриманні доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується (мовою оригіналу): свидетельством о рождении НОМЕР_2 дата видачи 23.08.2019.
Позивач зазначає, що в листопаді 2021 він разом із донькою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 повернувся з російської федерації, проте мати - ОСОБА_2 , яка є громадянкою російської федерації, залишилась на тій території.
На підставі рішення Інгулецької районної у місті ради №44 від 15.02.2023 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із батьком ОСОБА_1 .
Актом фактичного проживання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перемоги 21» вих.№14 від 26.10.2023 підтверджено проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , разом із донькою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Позивач звернувся зі заявою до відповідача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», проте останнім відповіді не надано.
Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, щодо не розгляду заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
При розгляді спору норми законодавства застосовуються в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово був продовжений і діє станом на час розгляду справи.
Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Згідно ст.1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII (Закон №389-VIII ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ (Закон №2232-XII).
Відповідно до частин 1, 3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частинами 1, 2 ст.2 Закону №2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Законом, який встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, є Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII (Закон 3543-XII).
Відповідно до ч.1 Закону 3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
За ч.5 ст.22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Статтею 23 Закон 3543-XII визначено питання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до абз.5 ч.1 цієї статті (в редакції Законів № 1614-VII від 25.07.2014, № 2122-IX від 15.03.2022) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Відповідно до п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Відповідно до п.9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема:
ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";
оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам;
розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.
Згідно з пунктом 11 Положення № 154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
В силу п.12 Положення №154 керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.
З матеріалів справи встановлено та не заперечується відповідачем, що згідно заяви від 22.11.2023, адресованої начальнику ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка отримана останнім 23.11.2023, ОСОБА_1 просив надати відповідь щодо вирішення питання надання йому відстрочки від призову від мобілізації з підстави самостійного виховання дитини віком до 18 років.
Відповідач не заперечує, що отримав від позивача для підтвердження права на отримання відстрочки від призову та для оформлення відстрочки від призову за мобілізацією такі документи: Свідоцтво про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (спільне прізвище ОСОБА_5 ) від 10.06.2019 року серія НОМЕР_3 виданого відділом записів актів цивільного стана міста-курорта Анапи управління записів актів цивільного стану Краснодарського краю; свідоцтво про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданого 23.08.2019 року серія НОМЕР_4 відділом записів актів цивільного стана міста-курорта Анапи управління записів актів цивільного стану Краснодарського краю; витяг з реєстру територіальної громади від 19.07.2023 року про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; Акт №15 від 21.11.2023 року про те, що донька ОСОБА_4 мешкає разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; Рішення Інгулецької районної у місті ради Виконавчого комітету № 44 від 15.02.2023 року про визначення місця проживання доньки разом з позивачем; копію нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2 на виїзд своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в супроводжені батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з Російської Федерації до України і назад в Російську Федерацію терміном з 08.11.2021 року по 08.12.2021 року, всиновлення чи затримка ОСОБА_4 за територією Російської Федерації, в тому числі в Україні не передбачається.
З наданих позивачем документів відповідач дійшов висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не розірвано. Згідно згоди, яка надавалась матір`ю ОСОБА_2 дитина ОСОБА_4 повинна була повернутися до Російської Федерації 08.12.2021 року, але на даний час вона знаходиться на території України.
Відповідач наполягає, що відповідно до законодавства підставами самостійного виховання дитини батьком/матір`ю є такі обставини:
-позбавлення батьківських прав мати/батька за рішенням суду;
-відібрання дитини у матері/батька без позбавлення батьківських прав за рішенням суду;
-смерть матері/батька;
-визнання безвісно зниклим/ою або визнання загиблим/загиблою батька/матері за рішенням суду;
-рішення суду про встановлення факту самостійного виховання (самоусунення матері від виховання).
При цьому, суд зауважує, що відповідач не наводить жодної конкретної норми законодавства, за якою дійшов такого висновку.
Відтак, таке посилання суд вважає лише власним суб`єктивним судженням відповідача.
Також, відповідач зазначає, що матір дитини - ОСОБА_2 батьківських прав не позбавлена, не визнана безвісно відсутньою або загиблою. Крім того, позивачем не надано відповідного рішення суду відносно встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини.
Отже, відповідач дійшов висновку, що позивачем не здійснено ніяких юридичних дій для доведення встановлення факту самостійного виховання дитини. Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно у разі вирішення питання щодо позбавлення їх батьківських прав.
Однак, суд повторно наголошує на власному суб`єктивному оціночному судженні відповідача, без посилання на конкретні норми діючого законодавства України.
Положення №154 або інші законодавчі акти не наділяють відповідача повноваженнями щодо таких суджень та висновків.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Правовідносини з утримання дітей є предметом регулювання Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Поняття «обов`язок утримання дитини» та «утримання дитини» не є тотожними поняттями, у той час, як Законом 3543-XII вимагається саме «утримання дітей», а не наявність обов`язку щодо їх утримання.
Отже, факти окремого проживання подружжя, розірвання шлюбу та проживання дитини разом з батьком не звільняють іншого з батьків дитини від участі у її вихованні, тому, надане позивачем рішення суду не є безумовним доказом того, що батько самостійно виховує свою неповнолітню дитину.
Суд вказує, що встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення.
Факт перебування фізичної особи на утриманні заінтересована особа може встановити у спосіб, шляхом звернення до органів та організацій за отриманням довідки про підтвердження факту перебування особи на утриманні; подання заяви до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження.
Отже, існує альтернатива у підтвердженні факту перебування фізичної особи на утриманні.
Так, факт утримання та самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років підтверджується наявними у справі документами:
- довідкою №1228-000010887 від 19.08.2022 про реєстрацією особи ОСОБА_4 громадянином України;
- рішенням Інгулецької районної у місті ради Виконавчого комітету № 44 від 15.02.2023 року про визначення місця проживання доньки разом з позивачем;
- витягом з реєстру територіальної громади від 03.08.2023 року про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- актом фактичного проживання №14 від 26.10.2023 року про те, що донька ОСОБА_4 мешкає разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
З огляду на встановлене у рішенні вище, відповідачем протиправно не надано належної оцінки наданим позивачем документам та не прийнято відповідного рішення, що також підтверджується наданою до відзиву копією листа №5927 від 04.12.2023.
Отже, вимога про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо не надання позивачу відстрочки від призову на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд виходить з наступного.
Згідно із частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Тобто, дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Відповідно до Рекомендацій Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Кабінетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.
Водночас, адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції.
Отже, позовна вимога про зобов`язання відповідача надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" задоволенню не підлягає, оскільки суд у спірних правовідносинах не може перебирати на себе повноваження іншого органу та, відповідно, встановлювати достатність документів та підстав для надання відстрочки від призову на час прийняття рішення уповноваженим органом.
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи обставини справи, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 22.11.2023 року (зареєстрованої відповідачем за вх.№Б-338 23.11.2023) про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, з урахування висновків суду, наведених у цьому рішенні.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, позовна заява підлягає частковому задоволенню з викладених вище підстав.
Відповідно до ч.1 ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
На підставі ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір згідно квитанції ID: 5944-2570-1391-4262 від 27.11.2023 у розмірі 1073грн. 60коп. та квитанції ID: 2471-6246-1780-7959 від 27.11.2023 у розмірі 805грн. 20коп.
Отже, оскільки основну вимогу позовної заяви позивача задоволено, сплачений судовий збір до суду в загальній сумі 1878рн. 80коп. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.11.2023 року (зареєстрованої за вх.№Б-338 23.11.2023) про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, з урахування висновків суду, наведених у цьому рішенні.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 1878 (одна тисяча вісімсот сімдесят вісім) грн. 80коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова