Справа № 320/32254/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року № 320/32254/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, у якому просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 20.06.2023 №89 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з січня 2004 по грудень 2015 року на посаді адміністратора-бухгалтера в фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 ; період здійснення ОСОБА_3 підприємницької діяльності з 2008 року по 2011 рік та призначити ОСОБА_1 , починаючи з 05.05.2023, пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

На думку Позивача, Відповідач 1 та Відповідач 2 помилково обчислили її страховий стаж, не зарахувавши до нього періоди роботи в фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та окремі періоди здійснення підприємницької діяльності, чим фактично позбавили її права на призначення та одержання пенсії за віком.

Відповідач своїм правом на відзив не скористався.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2023 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 (далі - Позивач). ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою пенсійного віку. 04.05.2023 Позивачу виповнилося 60 років.

12.06.2023 Позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Відповідач 1) із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

До вказаної заяви Позивачем було долучено копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру та паспорта громадянки України, свідоцтва про народження, свідоцтва про народження дитини, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, свідоцтва про шлюб (повторний), а також довідку про місце проживання, заяву про виплату пенсії, анкету-опитування, трудову книжку серії НОМЕР_1 .

Заяву Позивача про призначення пенсії за віком було зареєстровано Відповідачем 1 12.06.2023 за вх. №6971 та відповідно до абзацу 13 пункту 4.2 "Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (із змінами, внесеними постановою Правління Пенсійного фонду України від 12.12.2020 № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України») було передано за екстериторіальним принципом для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - Відповідач 2).

За результатами розгляду зазначеної заяви Відповідачем 2 було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 20.06.2023 №89 (далі - оскаржуване рішення), посилаючись на відсутність у Позивача права на призначення пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 30 років.

Обґрунтовуючи прийняте рішення Відповідач 2 зазначив, що страховий стаж особи для визначення права становить 28 років 01 місяць 23 дні, а страховий стаж - 27 років 09 місяців 03 дні.

Так, зокрема, до страхового стажу Позивача не було зараховано період роботи з січня 2004 року по грудень 2015 року згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки в реєстрі застрахованих осіб відомості про зазначені трудові відносини, нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків відсутні.

Також до страхового стажу Позивача зараховано лише ті періоди здійснення нею підприємницької діяльності з 14.03.2005 по 29.03.2017, за які у реєстрі застрахованих осіб є відомості про нарахування доходу та сплату страхових внесків.

Враховуючи наведене, на думку Відповідача 2, у Позивача відсутнє право на призначення пенсії.

02.08.2023 Позивач повторно звернулася до Відповідача 1 через офіційний веб-портал Пенсійного фонду України, додатково долучивши скан-копії квитанцій про сплату нею як підприємцем єдиного податку та єдиного соціального внеску з проханням зарахувати вказані періоди до її страхового стажу.

У відповідь на вказану заяву Відповідачі у листі від 10.08.2023 №24991/03-16 повідомив, що відповідно до долучених нею документів її загальний страховий стаж складає 28 років 1 місяць 23 дні, що є недостатнім для призначення пенсії. Оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про сплату нею, як фізичною особою-підприємцем, внесків до Пенсійного фонду України періоди підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.04.2005, з 01.01.2013 по 29.03.2017 не враховано до страхового стажу.

Ознайомившись із вказаними рішенням Відповідача 2 та відповіддю Відповідача 1 Позивач вважає, що такі є протиправними та порушують її соціальні та майнові права.

Позивач, не погоджуючись із таким рішенням відповідача, звернувся до суду з цим позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Згідно з приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 2 цієї статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Натомість, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Слід звернути увагу, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Такі положення передбачені частиною 1 статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Натомість лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній застосовуються положення пункту 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, які визначають, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

VI. Оцінка суду

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до Відповідача 1 із заявою про призначення пенсії Позивач, у тому числі, подала трудову книжку серії НОМЕР_1 .

Зокрема, як слідує з долученої Позивачем трудової книжки серії НОМЕР_1 (записи №№ 17-18), остання, у період із 26.10.1998 по 16.12.2015 працювала на посаді адміністратора-бухгалтера у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Позаяк, згідно з рішенням Відповідача 2 період роботи з січня 2004 по грудень 2015 року не було зараховано до страхового стажу Позивача через відсутність в реєстрі застрахованих осіб відомостей про зазначені трудові відносини, нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків.

У цьому контексті варто наголосити, що той факт, що роботодавцем, найімовірніше, не було сплачено за Позивача єдиний соціальний внесок не є підставою для відмови у зарахуванні зазначеного періоду роботи до її страхового стажу та прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії.

Так, Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-УІ встановлює, що платниками єдиного внеску є роботодавці, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 6 цього Закону на роботодавця покладається обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок за працівника.

Такий внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство - страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Частиною 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є складовою частиною Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок ведення якого встановлюється Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Приписами частини 2 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що на кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки.

Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.

Згідно з пунктом 2 частини 3 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» персональна електронна облікова картка застрахованої особи повинна містити такі відомості в частині персональної електронної облікової картки, яка відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплачених страхових внесків та інші відомості, необхідні для обчислення та призначення страхових виплат:

- код згідно з ЄДРПОУ або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки та офіційно повідомили про це відповідний податковий орган і мають відмітку в паспорті) страхувальника (платника);

- рік, за який внесено відомості; розмір страхового внеску за відповідний місяць;

- сума сплачених страхових внесків за відповідний місяць; страховий стаж;

- кількість відпрацьованих застрахованою особою календарних днів (годин) за відповідний місяць;

- ознака особливих умов праці, що дають право на пільги в системі пенсійного забезпечення;

сума заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), з якої сплачено страхові внески за відповідний місяць.

Частина 5 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Аналіз наведених приписів законодавства свідчить про те, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від його фінансового стану.

Суд також зазначає, що за такого законодавчого регулювання Позивач не може нести відповідальність за бездіяльність роботодавця щодо передачі необхідних відомостей обліку його страхового або пільгового стажу до органів Пенсійного фонду України, оскільки не приймає безпосередньої участі в цьому процесі і такі дії (бездіяльність) роботодавця від волевиявлення Позивача не залежать.

Таким чином, Позивач не повинна відповідати за неналежне виконання роботодавцем-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже наявність заборгованості роботодавця по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування пенсійним органом до страхового стажу особи при призначенні пенсії періоду її роботи, відносно яких відсутні відомості про сплату страхових внесків.

Указаний висновок суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 01.11.2018 у справі № 199/1852/15-а, від 30.07.2019 у справі №373/2265/16-а.

У свою чергу несплата роботодавцем страхових внесків, які роботодавець попередньо відрахував із заробітної плати працівника, не може бути підставою для позбавлення його права на отримання соціальних гарантій.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 16.01.2023 у справі № 823/1764/17.

Наведене дає підстави стверджувати, що несплата роботодавцем страхових внесків жодним чином не спростовує факту роботи Позивача на посаді адміністратора-бухгалтера у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , що підтверджуються записами №№ 17-18 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Поряд з цим, відповідно до частини 3 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно із пунктом 4.2 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж,

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Таким чином, наведеними нормами права передбачено право пенсійного органу на перевірку наданих пенсіонером документів для їх підтвердження.

Суд констатує, разом із тим, а ні Відповідач 1, а ні Відповідач 2 не вживав заходів щодо перевірки відомостей, зазначених у трудовій книжці Позивача, та не звертався до роботодавця, у якого Позивач працювала у спірний період, для підтвердження відомостей щодо спірного періоду роботи.

При цьому, на противагу вказаним записам у трудовій книжці відповідачами не було спростовано, що такі записи є недостовірними, або що така трудова книжка є підробленою.

Окрім того, відмова у призначенні пенсії з підстав відсутності інших документів, що підтверджують трудові правовідносини в цей період є також протиправною.

Так, зокрема, пунктом 20 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У такій довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Водночас пунктом 23 цього Порядку документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).

З наведеного слідує, що вимога про надання додаткової уточнюючої довідки про стаж роботи працівника є обов`язковою лише у тому випадку, коли в його трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років. У решті випадків надання додаткових документів не вимагається.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 25.04.2019 у справі № 336/6112/16-а та постанові від 31.10.2019 у справі № 688/4170/16-а, у яких зазначив, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення.

Враховуючи викладене, доводи Відповідача 1 та Відповідача 2 щодо не зарахування спірного періоду роботи Позивача на посаді адміністратора-бухгалтера у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з підстав, зазначених в оскаржуваному рішенні, не мають законодавчого обґрунтування та спростовуються даними трудової книжки, а тому мають бути відхилені судом як необґрунтовані та помилкові.

Натомість у частині, що стосується не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 окремих періодів здійснення нею підприємницької діяльності з 14.03.2005 по 29.03.2017 слід зазначити наступне.

Пунктом 1 частини 3-1 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються, зокрема, періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Згідно з пунктом 4 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ). Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, азі січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Між тим, пунктом 2 Указу Президента України від 03.07.1998 №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємства", який діяв згідно із Законом України від 04.11.2011 №4014-VI "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності" до 01.01.2012, встановлено, що суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.

Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах:

- до місцевого бюджету - 43 відсотки;

- до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;

- на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

Згідно з пунктом 6 Указу Президента "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємства" суб`єкт малого підприємства, який сплачує єдиний податок, не є платником податків, в тому числі збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Враховуючи обставини цієї справи необхідно зауважити, що здійснюючи підприємницьку діяльність у період з 14.03.2005 по 29.03.2017 Позивач сплачувала у Пенсійний фонд України внески у складі єдиного податку, що підтверджується відповідними квитанціями.

Наприклад, долучені Позивачем до заяви про призначення пенсії квитанції підтверджують нею сплату єдиного внеску за 2008, 2009, 2010 та частково 2011 роки.

Позаяк, нею було долучено квитанції про сплату:

- доплати до мінімального страхового стажу за травень, червень 2009 року у сумі 247 грн.;

- доплати до мінімального страхового стажу за липень, серпень 2009 року у сумі 247 грн.;

- доплати до мінімального страхового стажу за 3 квартал 2010 року у сумі 632,50 грн.;

- доплати до мінімального страхового стажу за 4 квартал 2010 року у сумі 657 грн.;

- соціального внеску за 2011 рік у сумі 326,53 грн.;

- соціального внеску за березень 2011 року у сумі 326,53 грн.

Відтак, оскільки, Позивач у зазначений період сплачувала збір на обов`язкове державне пенсійне страхування у складі єдиного податку, то така обставина надає їй право на зарахування вказаних періодів здійснення нею підприємницької діяльності до страхового стажу.

Зважаючи на викладене, можна підсумувати, що Позивач має страховий стаж, достатній для призначення і отримання пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», між тим відмова Відповідача 2 у призначенні такої пенсії Позивачу суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту

З цих мотивів оскаржуване рішення Відповідача 2 є протиправним та підлягає скасуванню.

Під час прийняття спірного рішення пенсійний орган не врахував надані позивачем документи для призначення пенсії з підстав, зазначених вище, та належним чином не розрахував страховий стаж позивача з урахуванням усіх наданих документів.

Судом встановлено, що позивач досяг віку 60 років, що підтверджується записом у паспорті позивача про дату народження та звернувся до відповідача - із заявою про призначення пенсії за віком, при цьому додав копію паспорту, копію ідентифікаційного номеру, копію та оригінал трудової книжки.

Листом від 20.06.2023 №89 Відповідачем було відмовлено у призначенні пенсії за віком з причин відсутності необхідного страхового стажу. На підставі документів та враховуючи індивідуальні відомості про застраховану особу, страховий стаж позивача складає 28 років 1 місяці та 23 дні, через неврахування періоду роботи на посаді адміністратора - бухгалтера в фізичної особи-підприємця, підприємницької діяльності, що становить 5 роки 6 місяців та 29 днів, що є недостатнім згідно статті 26 Закону №1058-IV.

Дослідивши матеріали справи, обставини спірних правовідносин, доводи сторін, надавши оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що записи трудових книжок, довідок якими посвідчено страховий стаж позивача в спірні періоди роботи є достатнім підтвердженням про зайнятість, отже, доводи відповідача, щодо відсутності необхідного страхового стажу є підставою для неврахування зазначених періодів роботи до страхового стажу позивача, суд відхиляє як безпідставні.

Дискреційні повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, в даному випадку зарахування до страхового стажу спірних періодів, що свідчить про те, що за законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Враховуючи фактичні обставини цієї справи, питання щодо зарахування до страхового стажу спірних періодів не можуть бути віднесені до дискреційних повноважень органу пенсійного фонду, з огляду на приписи чинного пенсійного законодавства.

Щодо права позивача на призначення пенсії за віком.

Наявний у позивача страховий стаж відповідач обчислив у 28 років 1 місяць 23 дні.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.01.2004 по 30.04.2005, з 01.01.2013 по 29.03.2017, загальний страховий стаж становить понад 33 роки, що є достатнім для призначення пенсії за віком.

Суд установив наявність у позивача страхового стажу достатньої тривалості для призначення пенсії за віком.

За таких умов належним і ефективним способом захисту права позивача на пенсійне забезпечення є зобов`язання відповідача призначити і виплатити позивачу пенсію за віком, оскільки інші способи не гарантують фактичного отримання позивачем пенсійної виплати.

За наведених обставин, позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами. Натомість, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими.

VІI. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Враховуючи задоволення позову, на користь позивача слід присудити понесені ним судові витрати в розмірі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань призначених для Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 20.06.2023 №89 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з січня 2004 по грудень 2015 року на посаді адміністратора-бухгалтера в фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 ; період здійснення ОСОБА_3 підприємницької діяльності з 2008 року по 2011 рік та призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), починаючи з 05.05.2023, пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три гривні, 60 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.