Справа № 280/11429/24
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 квітня 2025 року м. Дніпросправа № 280/11429/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 січня 2025 року (суддя І.В. Новікова) у справі № 280/11429/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 18.09.2024 та рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії від 25.10.2024;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області зарахувати до пільгового стажу позивачки (за Списком №2) період роботи з 04.10.1991 по 21.04.2003, з урахуванням періодів відпусток по догляду за дитиною з 15.11.1995 по 09.02.1999, призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, з дня звернення за призначенням пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки пенсійного органу про відсутність у позивачки достатнього пільгового стажу є необгрунтованими, оскільки відповідачами безпідставно не враховано до стажу роботи за Списком №2 період роботи з 04.10.1991 по 21.04.2003, з урахуванням періодів відпусток по догляду за дитиною з 15.11.1995 по 09.02.1999. Позивачка зазначала, що вона має достатньо стажу для призначення пенсії а пільгових умовах.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 18.09.2024 №53 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії від 25.10.2024 №№53;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до пільгового стажу позивачки (за Списком №2) період роботи з 04.10.1991 по 21.04.2003, з урахуванням періодів відпусток по догляду за дитиною з 15.11.1995 по 09.02.1999, та призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, з 11.09.2024.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Судом першої інстанції зазначено, що в матеріалах справи наявна довідка, яка містить інформацію про те, що позивачка працювала повний робочий день в Оріхівській центральній районній лікарні і за період з 04.10.1991 по 21.04.2003 виконувала роботу по догляду за хворими за професією, посадою санітарки інфекційного відділення, санітарки-буфетниці, молодшої медичної сестри-буфетниці інфекційного відділення, що передбачена Списком №2.

Також, суд зазначив, що обов`язок проведення атестації робочих місць покладається на роботодавця, а тому не проведення своєчасно атестації робочих місць не може позбавляти працівника, який працював на посадах передбачених Списком №2 права на отримання соціальних пільг та гарантій.

Суд дослідив, що позивачка знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 15.11.1995 по 11.09.1998 (наказ 217 від 15.11.1995) та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку з 12.09.1998 по 09.02.1999 (наказ 172 від 11.09.1998).

Суд зазначив, що до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною.

За таких обставин, суд вважав, що позивачка має право на зарахування до пільгового стажу по Списку №2 періодів її трудової діяльності за період з 04.10.1991 по 21.04.2003.

Разом з тим, суд відхилив доводи про те, що позивачка не має права на призначення пенсії через недосягнення віку у 55 років, врахувавши Рішення № 1-р/2020 КСУ.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, пенсійний орган вказує, що за наданими позивачкою документами зараховано всі періоди роботи. Пільговий стаж зараховано згідно довідки від 18.10.2024 №01-24/584 з урахуванням атестації від 05.09.2001 №60 та результатів акту перевірки від 25.09.2024, період роботи з 02.04.1997 по 21.04.2003 неможливо зарахувати до пільгового стажу, адже згідно довідки позивачка працювала лише на 0,75 ставки. Відтак, скаржник вважає, що ним правомірно визначено пільгових стаж позивачки у розмірі 2 роки 4 місяці 5 днів. Звертає увагу, що Закон №1788 втратив чинність щодо правовідносин з призначення пенсій на пільгових умовах. Вважає, що зобов`язавши призначити позивачці пенсію, суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження пенсійного органу.

Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 11.09.2024 позивачка звернулася до територіального органу ПФУ з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області від 18.09.2024 №53 позивачці відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу та не досягненням пенсійного віку.

18.10.2024 позивачка повторно звернулася до територіального органу ПФУ з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області від 25.10.2024 №53 позивачці відмовлено у призначенні пенсії з огляду на відсутність на дату звернення необхідного пенсійного віку 55 років, страхового стажу 25 років, пільгового стажу за Списком №2 - 10 років.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за змістом пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У відповідності до пункту 3 резолютивної частини рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Отже, з 23.01.2020 правила призначення пенсій за Списком №2 регламентуються одночасно пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1788-ХІІ у редакції Закону №2148-VIII.

Таким чином, відносно позивачки правила вказаних нормативних положень містять розбіжність у величині показника вікового цензу, що є однією з умов призначення пенсії жінкам за Списком №2, який складає 50 років за пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та 55 років за пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1788-ХІІ у редакції Закону №2148-VIII.

Вирішуючи спір у цій справі, у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивачки Закону, а саме: положенням пункту «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, виходячи з такого.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд дійшов висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Таким чином, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV. Зворотні аргументи скаржника колегія суддів відхиляє.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області від 18.09.2024 №53 позивачці відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу та не досягненням пенсійного віку.

Крім того, рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області від 25.10.2024 №53 позивачці відмовлено у призначенні пенсії з огляду на відсутність на дату звернення необхідного пенсійного віку 55 років, страхового стажу 25 років, пільгового стажу за Списком №2 - 10 років.

Вік позивачки на дату звернення із заявою про призначення пенсії 51 рік.

В свою чергу, оскільки у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020, пенсійні органи протиправно відмовили позивачці у призначенні пенсії через відсутність на дату звернення необхідного пенсійного віку 55 років.

Стосовно зарахування позивачці до пільгового стажу періодів роботи з 04.10.1991 по 21.04.2003, з урахуванням періодів відпусток по догляду за дитиною з 15.11.1995 по 09.02.1999.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 1 цього Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п.20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Таким чином, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей про періоди роботи, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.

Як правильно встановив суд першої інстанції, звертаючись за призначенням пенсії позивачка подала Довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 10.09.2024 №01-24/540, яка містить відомості про те, що позивачка працювала повний робочий день в Оріхівській центральній районній лікарні і за період з 04.10.1991 по 21.04.2003 виконувала роботу по догляду за хворими за професією, посадою санітарки інфекційного відділення, санітарки-буфетниці, молодшої медичної сестри-буфетниці інфекційного відділення, що передбачена Списком №2.

Скаржником не заперечується, що вищевказані професія, посада позивачки передбачені Списком №2.

Матеріали справи не містять доказів, зокрема довідок та/або акту перевірки, складеного пенсійним органом з урахуванням приписів ст.44 Закону №1058, які б спростовували період роботи позивачки з 04.10.1991 по 21.04.2003 за професією, посадою, що передбачені Списком №2.

Також, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, позивачка знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 15.11.1995 по 11.09.1998 (наказ 217 від 15.11.1995) та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку з 12.09.1998 по 09.02.1999 (наказ 172 від 11.09.1998).

В свою чергу, приписами ст. 181 КЗпП в редакції на час перебування позивачки у відпустці було визначено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Отже, період перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною підлягає зарахуванню, у тому числі і до спеціального стажу.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, що не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав зобов`язати пенсійний орган зарахувати до пільгового стажу позивачки за Списком №2 період з 04.10.1991 по 21.04.2003.

Також, оскільки позивачці протиправно відмовлено у призначенні пенсії з огляду на відсутність на дату звернення необхідного пенсійного віку 55 років, а також протиправно не зараховано наявний у позивачки пільговий стаж за Списком №2, суд першої інстанції правильно вказав про наявність підстав зобов`язати пенсійний орган призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, адже це є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і такий спосіб захисту права не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані шляхом прийняття оскаржуваного рішення, яке є предметом судового розгляду у межах цієї справи.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 січня 2025 року у справі № 280/11429/24 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 17.04.2025

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк