Справа № 240/11130/25
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

(про відмову у забезпеченні позову)

17 квітня 2025 року м. Житомир справа № 240/11130/25

категорія 113070200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панкеєвої В.А., розглянувши заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дельфін" до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "Дельфін" із позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати, винесені Державною службою України з безпеки на транспорті, постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 08 квітня 2025 року №089533 та №089534.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії постанов Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 08 квітня 2025 року №089533 та №089534, винесених щодо ТОВ "Дельфін", та заборонити Державній службі України з безпеки на транспорті пред`являти їх до виконання до набрання законної сили рішенням по даній справі.

На обґрунтування заяви позивач указує, що зважаючи на те, що до виконання оскаржувані постанови можуть бути пред`явлені лише до 08 липня 2025 року, тому, зважаючи на тривалість термінів розгляду судом справи, існує вірогідність, що подані до виконання та виконані вони будуть до ухвалення рішення по справі, що унеможливить ефективний захист порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Такі заходи забезпечення позову, на думку позивача, є співмірними із заявленими позивачем вимогами та такими, що відповідають співвідношенню прав (інтересу), про захист яких просить позивач, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для сторін справи.

Згідно із частиною 1 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, ураховуючи достатність наявних у матеріалах провадження доказів, суд приходить до висновку про можливість розгляду заяви про забезпечення позову без участі сторін.

Частиною 1 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цієї статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з положеннями частини 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Слід зазначити, що забезпечення позову - це, насамперед, вжиття судом, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Так, у вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням заявника.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо та достатньо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Вимога позивача про вжиття обраного ним заходу забезпечення позову обумовлена можливим примусовим виконанням оскаржуваних постанов. Тобто небезпеку порушення свої прав позивач убачає у ймовірному примусовому виконанні оскаржуваної постанови.

Однак, суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.

Так, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень безумовно мають певний вплив на права та інтереси особи, що якої вони прийняті/вчинені. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Водночас, такі обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2023 року у справі №640/32519/21.

Суд ураховує, що наслідки від незабезпечення цього позову, жодним чином не вплинуть на можливість ефективного захисту або поновлення позивачем порушених чи оспорюваних прав або інтересів, оскільки, навіть після звернення оскаржуваних постанов до примусового виконання і відкриття виконавчого провадження, заявник не позбавлений можливості порушувати питання про відстрочення або розстрочення їх виконання в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", а в разі задоволення позову звертатись за поверненням сплачених ним (стягнутих) коштів з Державного бюджету України згідно законодавства.

Посилання заявника на майбутню ймовірну загрозу ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду, ефективного захисту та поновлення порушених прав, не може бути єдиною підставою для забезпечення позову, оскільки, у разі вирішення спору на користь заявника по суті, застосовуються відповідні правові механізми, спрямовані на відновлення попереднього становища та виконання вимог законодавства.

Слід звернути увагу на те, що позивач не вказав, у чому полягає необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому та не додано жодних доказів на підтвердження цього.

Тобто, сплата заявником штрафу (у добровільному чи примусовому порядку) сама по собі не свідчить про неможливість чи істотне ускладнення виконання рішення суду, адже у цьому випадку (за умови задоволення позовних вимог та набрання законної сили судовим рішенням про скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу) заявник має можливість скористатися цілком дієвими та реально функціонуючими правовими механізмами повернення коштів з Державного бюджету України.

У контексті розглядуваного у цій справі питання слід зазначити, що заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, а тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченими законом.

Оцінюючи аспект ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суд звертає увагу, що небезпеку порушення своїх прав позивач убачав у ймовірному стягненні штрафних санкцій, застосованих оскаржуваними постановами.

Водночас, такі доводи суд уважає недоречними, оскільки вони виходять за межі предмету судового розгляду. Вони були б доречні у справі за позовом про визнання протиправними дій у рамках виконавчого провадження, відкритого для стягнення зазначеного штрафу. Натомість, предметом судового розгляду у справі є правомірність постанови про застосування адмiнiстративно-господарського штрафу, а не законність ймовірних наслідків його невиконання. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.

Суд наголошує, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними і скасування постанов. Рішення суду за такими позовами не потребують виконання. Їх значення полягає у констатації факту правомірності/неправомірності оскаржуваного рішення і позбавлення його правових наслідків шляхом скасування.

Позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підміняє собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

На переконання суду, надання правової оцінки оскаржуваним постановам про застосування адмiнiстративно-господарського штрафу має здійснюватися судом у межах процедури судового розгляду, з дотриманням усіх процесуальних гарантій учасників справи, передбачених процесуальним законом, а тому вжиття заходів забезпечення позову у такий спосіб фактично призводить до вирішення спору по суті.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2023 року у справі №640/32519/21.

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин, суд уважає, що зупинення дії постанов про застосування адміністративно-господарського штрафу Державної служби України з безпеки на транспорті та заборони відповідачу направляти вказані постанови до виконавчої служби, за відсутності об`єктивних та достатніх на те підстав, зумовить виникнення невиправданого судового втручання у діяльність суб`єкта владних повноважень, що, у свою чергу, йде у розріз з метою інституту забезпечення позову.

Відтак, виходячи зі змісту позовної заяви та викладеного у заяві про забезпечення позову обґрунтування щодо вжиття заходів забезпечення позову, дослідивши наявні матеріали, станом на час винесення цієї ухвали, беручи до уваги відсутність обставин крайньої необхідності та підстав, з якими наведені вище норми Кодексу адміністративного судочинства України пов`язують можливість забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

Керуючись статтями 150, 151, 156, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю "Дельфін" у забезпеченні позову.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В.А. Панкеєва