Справа № 520/14520/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 р. Справа № 520/14520/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, по справі № 520/14520/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області щодо неврахування додаткової вислуги років ОСОБА_1 від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області врахувати додаткову вислугу років ОСОБА_1 від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення в календарному обчисленні 01 рік 01 місяць 30 днів;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 62% грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум з 01.01.2024 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2025 частково задоволено позов.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо неврахування додаткової вислуги років ОСОБА_1 від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () врахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) додаткову вислугу років за період проходження військової служби за призовом з 06.03.2022 по 04.05.2023 року, зарахувавши вказаний період до загальної вислуги років.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () провести ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.01.2023 перерахунок призначеної пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 62% грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволенних позовних вимог, відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати в частині, що оскаржується та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної зазначає, що заява про призначення пенсії за вислугу років, по інвалідності подається військовослужбовцем, звільненим зі служби, та особою, яка має право на пенсію згідно із Законом або відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, до органу, що призначає пенсію, через уповноважений орган (структурний підрозділ), який здійснює підготовку документів, необхідних для призначення пенсій за останнім місцем служби.

Крім того зауважує, що принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволених позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та отримує з 29.09.2001 пенсію за вислугу років, призначену відповідно до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992.

У відповідності до даних Архівної довідки Галузевого державного архіву Державної прикордонної служби України від 11.05.2022 № 638/15/Ж-268, ОСОБА_1 проходив військову службу з 26.10.1982, з 05.02.1992 по 30.06.1992 знаходився у запасі Збройних Сил України; до кадрів Прикордонних військ України зарахований з наказом Командуючого ПВ України № 111-ос від 09.07.1992; звільнений у запас Збройних Сил України згідно з наказом Голови Держкомітету від 28.08.2001 року № 482-ос. Вислуга років з 01.08.2001 року складає всього 23 роки 02 місяці 29 днів, з яких пільгова - 04 роки 10 місяців 19 днів.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 30 від 06.03.2022 ОСОБА_1 мобілізовано та зараховано на військову службу; наказом начальника регіонального управління сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " № 126 від 02.05.2023 ОСОБА_1 звільнено.

У відповідності до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.05.2023 № 125, ОСОБА_1 з 04.05.2023 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах України на 04.05.2023 складає календарна - 24 роки 04 місяці 29 дні.

Позивач 17.10.2023 через Урядову гарячу лінію Державної установи "Урядовий контактний центр" звертався до ГУ ПФУ в Харківській області з метою проведення перерахунку пенсії.

Листом ГУ ПФУ в Харківській області від 13.11.2023 № 31331-34640/Ж-02/8-2000/23 позивачу рекомендовано після звільнення зі служби звернутись до уповноваженого структурного підрозділу Міністерства оборони України для надання документів щодо призначення пенсії з врахуванням періоду служби в лавах ЗСУ.

Листом ГУ ПФУ в Харківській області від 28.12.2023 № 37061-41659/Ж-02/8-2000/23, сформованим на звернення позивача від 11.12.2023, заявнику роз`яснено, що питання про перерахунок пенсій подається військовослужбовцем за останнім місцем служби.

25.01.2024 позивач звернувся з листом до Адміністрації Держприкордонслужби щодо обставин необхідності проведення перерахунку пенсії.

Листом Адміністрації Держприкордонслужби від 30.01.2024 № 09/ж-21601-1912 заявнику повідомлено, що в уповноваженого органу Адміністрації Держприкордонслужби відсутні підстави для підготовки та подання до ГУ ПФУ в Харківській області документів, необхідних для перерахунку пенсії з урахуванням додаткової вислуги років під час мобілізації з 06.03.2022 по 04.05.2023, оскільки подання про призначення пенсії формується уповноваженим органом за останнім місцем служби.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на те, що у даному випадку пенсія позивачу вже призначена і він звернувся до органу ПФУ за визначених законодавством підстав для проведення перерахунку вже існуючої пенсії, суд приходить до висновку, що ГУ ПФУ в Харківській області допущено протиправну бездіяльність щодо неврахування додаткової вислуги років ОСОБА_1 часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення зі складу Збройних Сил України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ та військовослужбовців, є зокрема Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 2 Закону № 2262-ХІІ пенсіонерам із числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття за контрактом на військову службу чи службу цивільного захисту, в тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Після звільнення із служби таких осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде меншим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.

Зазначений у частині третій цієї статті порядок збереження, нарахування та виплати пенсій поширюється на пенсіонерів з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, прийнятих на службу на посади поліцейських до підрозділів поліції особливого призначення.

Згідно з частинами першою, другою статті 63 Закону № 2262-ХІІ перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку. Якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії, то пенсія перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців з дня подання додаткових документів і не раніше, ніж з дня введення в дію цього Закону.

Перерахунок пенсій, призначених особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців (частина друга статті 51 Закону).

Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що пенсіонерам, яким призначена пенсія на підставі Закону та які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом до Збройних Сил України, мають право на перерахунок пенсійного забезпечення з урахуванням додаткової вислуги років від часу такого призову на військову службу до дня фактичного звільнення.

Судом встановлено, що з 29.09.2001 ОСОБА_1 , отримує пенсію за вислугу років у розмірі 59 % грошового забезпечення (вислуга років - 23 роки).

Згідно з статтею 17-1 Закону № 2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб (далі - Порядок № 393).

Абзацами першим, другим пункту 1 цього Порядку визначено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" і "з" статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються, зокрема, військова служба в Збройних Силах.

Пунктом 2-1 Порядку № 393 передбачено, що для призначення пенсій обчислення календарної вислуги років проводиться згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Підпунктом «а» пункту 3 цього ж Порядку визначено, що до вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах: один місяць служби за три місяці - участь у бойових діях у воєнний час.

З наведених норм слідує, що до вислуги років позивача для визначення розміру пенсії має бути включена додаткова вислуга років від часу призову його на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період до дня фактичного звільнення.

У розглядуваному випадку до загальної вислуги років ОСОБА_1 для визначення розміру пенсії має бути включена додаткова вислуга років за час проходження військової служби під час мобілізації у Збройних Силах України за період з 06.03.2022 по 04.05.2023, яка становить 01 рік 01 місяць 30 днів.

Відповідно до розрахунку вислуги років позивача на день звільнення, зазначеного в архівній довідці Галузевого державного архіву Державної прикордонної служби № 638/15/Ж-268 від 11.05.2022 станом на 01.08.2001 та призначення пенсії така вислуга років становила всього 23 роки 02 місяці 29 днів, з яких календарна - 18 років 04 місяці 10 днів, пільгова - 04 роки 10 місяців 19 днів (а.с. 10).

Як вбачається з витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 125 від 04.05.2023 станом на 04.05.2023 вислуга років позивача за час проходження військової служби у Державній прикордонній службі України та військової служби під час мобілізації у Збройних Силах України становить 24 роки 04 місяці 29 днів (а.с. 11). Тобто, кількість повних років - 24.

Відповідач такі обставини не взяв до уваги, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Харківській області щодо незарахування додаткової вислуги років позивачу від часу призову на військову службу за призовом під час мобілізації до дня фактичного звільнення, а саме з 06.03.2022 по 04.05.2023 та не проведення у зв`язку з цим перерахунку та виплати пенсії.

При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача у листах про відмову провести перерахунок пенсії позивачу посилання на те, що питання підготовки і подання документів для призначення пенсії, в тому числі і складання розрахунку вислуги років, належить до компетенції уповноважених структурних підрозділів силових міністерств та відомств, адже у даному випадку пенсія позивачу вже призначена і він звернувся до органу ПФУ за визначених законодавством підстав для проведення перерахунку вже існуючої пенсії.

Щодо розміру пенсії з урахуванням додаткової вислуги років, то суд враховує, що відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону № 2262-ХІІ (у редакції станом на дату призначення пенсії позивачу 01.01.2010) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення;

Беручи до уваги встановлені судом обставини, розмір пенсії позивача повинен складати 62% (50 % + 12%) грошового забезпечення (виходячи з розрахунку 50 % за 20 повних років + 3 % за повний рік вислуги років х 4 роки).

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Щодо дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає наступне.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право глави держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуду рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності не безпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () врахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) додаткову вислугу років за період проходження військової служби за призовом з 06.03.2022 по 04.05.2023 року, зарахувавши вказаний період до загальної вислуги років та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () провести ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.01.2023 перерахунок призначеної пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 62% грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2025 по справі № 520/14520/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.А. Спаскін О.М. Мінаєва