Справа № 740/869/25
Суддя: Шевченко І. М.
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 740/869/25
Провадження № 2-а/740/17/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участі секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- представник позивача адвокат Ващенко М. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання незаконною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

установив:

У лютому 2025 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 3973989 від 31.01.2025, винесу поліцейським Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області Люткевичем С. Є., про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП і накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн, та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.01.2025 поліцейським Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області Люткевичем С. Є. винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення серії ЕНА № 3973989 за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн. За твердженням позивача, вказана постанова винесена поліцейським незаконно, упереджено, з порушенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та норм КУпАП. Позивач 31.01.2025 керував автомобілем марки КІА CEED, р. н. НОМЕР_1 , але не порушував п. 9.2 (б) ПДР України, а тому і не вчиняв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. Під час руху по дорозі його автомобіль не перестроювався, не здійснював жодних маневрів, повороту, розвороту, не змінював напрямку руху стосовно осьової лінії дороги, а продовжував рух відповідно до конфігурації дороги, а тому він не повинен був включати світловий покажчик повороту, що вказує на відсутність події і складу адміністративного правопорушення. На місці зупинки транспортного засобу позивач заперечував щодо притягнення його до адміністративної відповідальності та зателефонував на гарячу лінію «102», де залишив відповідні скарги.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 року позивачу поновлено строк звернення до суду з адміністративним позовом, указаний адміністративний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 березня 2025 року задоволено заяву позивача, судове засідання у справі призначено на 15 квітня 2025 року 11-30 год.

У відзиві на позовну заяву представник ГУ НП в Чернігівській області просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на те, викладені у позові доводи не відповідають дійсності та спрямовані виключно на спробу позивача уникнути адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення. Так, 31.01.2025 близько 10 год. 48 хв. по вул. Покровській, 16, у м. Ніжині нарядом ГРПП Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області зупинено автомобіль Kia Ceed, р. н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті. Стосовно ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу винесено постанову серії ЕНА № 3973989 від 31.01.2025, якою за порушення п. 9.2. (б) ПДР України його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн. Під час розгляду справи позивачу було повідомлено причину зупинки транспортного засобу, роз`яснено його права, в тому числі, порядок оскарження винесеної постанови, від отримання та підпису про ознайомлення якої він відмовився під відеозапис. На відеозаписі з відеореєстратора службового автомобіля працівників поліції зафіксовано, що водієм допущено зміну напрямку руху без увімкнення світлового покажчика (рух праворуч, порушення попереджувальних сигналів при повороті), чим порушено вимоги п. 9.2 (б) ПДР України. Відрізок дороги, по якому рухався автомобіль позивача, є т-образним перехрестям, де обов`язково необхідно вмикати сигнал повороту, а тому доводи позивача про те, що він не вчиняв адміністративного правопорушення, не здійснював перестроювання або зміну руху не відповідають дійсності та спростовуються відеозаписом. Також представник відповідача зазначив, що окремі недоліки під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не є безумовною підставою для скасування постанови.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених у ньому обставин та просили задовольнити, скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Зокрема, позивач пояснив, що 31.01.2025 його зупинили працівники поліції, перегородили дорогу службовим автомобілем. Один з поліцейських представився, назвав причину зупинки, що він начебто порушив правила ПДР України. При цьому поліцейські навіть не роз`яснили позивачу його прав, спілкувалися в грубій та неповажній формі, використовували неформальну лексику. Коли позивач представився, показав посвідчення учасника бойових дій, поліцейський з усмішкою сказав, що він також учасник бойових дій, і що їм все одно. На запитання позивача, що конкретно він порушив, поліцейський почав показувати щось у своєму телефоні, при цьому не користувався службовим планшетом. Позивач повідомив, що не згоден з діями працівників поліції, сказав, щоб виписували протокол, який йому ніхто не вручив. На наступний день він поїхав до поліції, де написав заяву про отримання протоколу та відеозапису з місця події, однак його проігнорували, тоді він написав скаргу на ім`я начальника поліції. Позивач не погоджується з постановою, оскільки він їхав по головній дорозі, там розміщений знак, але т-образного перехрестя немає.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Суд установив, що згідно з оскаржуваною постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 31 січня 2025 року серії ЕНА № 3973989, 31.01.2025 о 10 год. 49 хв. у м. Ніжині по вул. Покровській, 16, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив п. 9.2 (б) ПДР України, таким чином, учинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, за що на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 КАС України встановлено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

За змістом ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Як слідує зі ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Порядок дорожнього руху на території України визначається Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Пунктом 9.2 (б) ПДР України встановлено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Згідно з п. 9.4 ПДР України подавати сигнал покажчиками повороту або рукою належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50-100 м у населених пунктах і за 150-200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення (подавання сигналу рукою слід закінчити безпосередньо перед початком виконання маневру). Сигнал забороняється подавати, якщо він може бути не зрозумілим для інших учасників руху.

У пункті 16.14 ПДР України визначено, що якщо головна дорога на перехресті змінює напрямок, водії транспортних засобів, які рухаються по ній, повинні керуватися між собою правилами проїзду перехресть рівнозначних доріг.

Частина 2 ст. 122 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які стосуються правил дорожнього руху, зокрема, за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За приписами ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Статтею 106 КАС України встановлено, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази.

Доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, є відеозапис з реєстратора службового автомобіля працівників поліції, на якому зафіксовано порушення позивачем вищевказаних вимог ПДР, і таких обставин позивач не спростував під час розгляду справи в суді жодними доказами.

З оглянутого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що на відрізку дороги, по якому рухався автомобіль позивача, розміщено дорожній знак 2.3 «Головна дорога» з табличкою 7.8 «Напрямок головної дороги». Табличка 7.8 «Напрямок головної дороги» застосовується для позначення напрямку головної дороги на перехресті, де вона змінює свій напрямок. Також на відеозаписі зафіксовано, як автомобіль під керуванням позивача здійснив на перехресті поворот праворуч по головній дорозі, не увімкнувши при цьому сигнал світлового покажчика повороту відповідного напрямку.

Оцінюючи вищевказані докази в сукупності, суд вважає, що відповідач довів правомірність прийнятої постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу.

Згідно з п. 1.3 1.5 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Також судом ураховано, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02).

За змістом ст. 24 Конституції України, громадяни є рівними перед законом; не може бути привілеїв за будь-якими ознаками.

Наявність у особи певного статусу, зокрема, учасника бойових дій, не звільняє таку особу від обов`язку дотримуватись вимог чинного законодавства. Кожен водій бере на себе додаткову відповідальність і зобов`язання, спрямовані на безпеку дорожнього руху та дотримання його правил. Разом з цим кожен водій, незалежно від свого соціального чи правового статусу, зобов`язаний дотримуватись правил дорожнього руху, у тому числі використання покажчиків повороту під час здійснення маневрів.

Щодо доводів позивача про допущення інспектором порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення слід зазначити таке.

Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі № 735/1246/15-а висловив правову позицію, що посилання позивача на окремі процедурні порушення при притягненні його до адміністративної відповідальності не можуть спростовувати правомірності спірної постанови відповідача, оскільки не доводять відсутності факту порушення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, які застосовує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Тобто, напрацьовані ЄСПЛ положення щодо правових наслідків порушень допущених судами при розгляді справ та критерії їх застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі адміністративного акту відповідача.

Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Водночас, під час розгляду цієї справи судом не встановлено істотних порушень процедури, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем справи про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Доводи позивача про порушення працівниками поліції порядку розгляду справи, їх грубої поведінки по відношенню до нього, не є самостійними підставами для скасування постанови та не спростовують в цій частині висновків інспектора патрульної поліції про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, підтверджується наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами, суд вважає позов недоведеним та необґрунтованим, і відсутніми підстави для скасування оскаржуваної постанови, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

У такому разі понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ним.

Керуючись ст. 5, 77, 244, 245, 250, 286 КАС України, суд

ухвалив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання незаконною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко