Справа № 440/10499/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 р. Справа № 440/10499/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, повний текст складено 09.12.24 по справі № 440/10499/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 01.10.2022 по 31.12.2023; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 збільшеної до 100000,00 грн додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 01.10.2022 по 31.12.2023, з урахуванням проведених виплат; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 04.01.2024 по 30.03.2024; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 збільшену до 100000,00 грн додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 04.01.2024 по 30.03.2024, з урахуванням проведених виплат.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, за періоди: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування ОСОБА_1 збільшеної до 100000,00 гривень додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, за періоди: з 10.01.2024 по 09.02.2024, з 12.02.2024 по 14.03.2024. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування ОСОБА_1 збільшеної до 100000,00 гривень додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні, а саме: з 10.01.2024 по 09.02.2024, з 12.02.2024 по 14.03.2024, а також виплатити її з урахуванням фактично проведених виплат. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що представник позивача не звертався на адресу військової частини із безпосереднім вирішенням питання щодо нарахування і виплати додаткової винагороди під час дії воєнного стану позивачеві та не надавав жодних документів на підтвердження такого звернення. Вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом. Стверджує, що довідкою Військової частини НОМЕР_3 про обставини травми №8/3975 від 10.10.2022 підтверджено, що мінно вибухову травму, струс головного мозку, закриту черепно мозкову травму, акубаротравму позивачем отримано під час виконання обов`язків військової служби, яке пов`язане із захистом Батьківщини, при цьому, з яких медичних документів командиром частини вказано медичні діагнози, в довідці не зазначено. Звертає увагу, що відповідно до виписок медичних закладів стаціонарне лікування позивача з 12.12.2022 по 15.06.2023 пов`язане з двома факторами: з розладами, пов`язаними з перенесеною 14.07.2022 мінно-вибуховою травмою, ЗЧМТ, струсом головного мозку, акубаротравмою отриманими під час бойових дій; з психічними розладами, отриманими внаслідок пережитого стресу, про що зазначено у виписних епікризах лікувальних закладів. Тобто, п`ять епікриз медичних установ містять діагнози, пов`язані з наслідками мінно-вибухової травми (закрита черепно-мозкова травма чи струс мозку), а три епікризи містять психіатричні розлади (захворювання), також пов`язані з МВТ та стресом, про що зазначено в них. Вважає, що періоди перебування позивача на стаціонарному лікуванні: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, та з 06.04.2023 по 15.06.2023 не підлягають оплаті збільшеної до 100 000 гривень винагороди за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, оскільки вказані періоди є періодами хвороби, пов`язаної із захистом Батьківщини, а не поранення, як вимагає пункт перший Постанови №168. Що стосується інших двох виписок з медичної картки стаціонарного хворого № 1858 від 01.09.2023 та № 2054/800 наголошує, що позивач взагалі проходив стаціонарне лікування за хвороби, не пов`язаної із захистом Батьківщини (соматичні хвороби), а у період з 01.09.2023 по 31.12.2023 взагалі не проходив стаціонарного лікування.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 без змін. Зазначає, що спірні періоди лікування позивача пов`язані із пораненням (травмою), отриманою під час захисту Батьківщини, тому позивач набув право на нарахування та виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за час його перебування на лікуванні за спірні періоди.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 призваний на військову службу по мобілізації з 26.02.2022.

14.07.2022 під час безпосередньої участі у бойових діях по захисту Батьківщини, виконуючи бойове завдання у складі Військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України, отримав травмування. Діагноз: Мінно-вибухова травма. Струс головного мозку. Закрита черепно-мозкова травма. Акубаротравма (довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) Військової частини НОМЕР_3 від 10.11.2022 №8/3975).

Матеріалами справи підтверджено, що у період з 15.07.2022 по 12.08.2022 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Дніпропетровська обласна реабілітаційна лікарня» ДОР»; з 22.08.2022 по 12.09.2022 у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР»; з 12.12.2022 по 11.01.2023 у КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради; з 12.01.2023 по 02.02.2023 у КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради; з 04.02.2023 по 15.02.2023 у КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради; з 21.02.2023 по 28.03.2023 у КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради; з 06.04.2023 по 15.06.2023 у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР»; з 11.08.2023 по 01.09.2023 у КП «Обласна клінічна лікарня відновного лікування та діагностики з обласними центрами планування сім`ї та репродукції людини, медичної генетики Полтавської обласної ради»; з 08.09.2023 по 25.09.2023 у КП «Обласна клінічна лікарня відновного лікування та діагностики з обласними центрами планування сім`ї та репродукції людини, медичної генетики Полтавської обласної ради».

06.11.2023 позивач повторно оглянутий ВЛК та визнаний обмежено-приданим до військової служби.

Відповідно до витягу з наказу №4 від 04.01.2024 командира Військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 , призначеного наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 25.12.2023 №875-РС солдатом резерву 309 запасної роти НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони, визнано таким, що вибув до нового місця служби у АДРЕСА_1 , з 04.01.2024 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

З 10.01.2024 по 09.02.2024 та з 12.02.2024 по 14.03.2024 позивач перебував на лікуванні в КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

13.03.2024 позаштатна ВЛК КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» за направленням командира Військової частини НОМЕР_2 від 09.02.2024 №445 провела огляд ОСОБА_1 та відповідно до свідоцтва про хворобу №95 від 22.03.2024 встановила діагноз: Посттравматичний стресовий розлад з різко вираженими хворобливими проявами у вигляді тривожно-депресивної та дисоціативної симптоматики, емоційно-вольових порушень, флешбеків, суїцидальних тенденцій та інсомнії. Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини. Наслідки МВТ, ЗЧМТ, СГМ (14.07.2022) у вигляді розсіяної вогнищевої неврологічної симптоматики, цефалгічного, вестибулоатактичного синдромів з незначно вираженим порушенням функції центральної нервової системи. Захворювання, ТАК, пов`язано із захистом Батьківщини. Остеохондроз шийного, грудного та попереково-крижового відділів хребта, протрузії між хребцевих дисків С3-С7, L1-S1клиноподібна деформація тіл Th5-Th9, екструзії між хребцевих дисків Th10-Th11 з деформуючим спондильозом, спондилоартрозом, гуперкіфозом з незначним порушенням функції хребта (повний перелік зазначено у свідоцтві про хворобу №95 від 22.03.2024). Захворювання, ТАК, пов`язано з проходженням військової служби. Зниження гостроти зору на правому оці 0,2. Зниження гостроти зору на лівому оці до 0,2. Синдром сухого ока обох очей. Атрофія зорових нервів обох очей. Макулодистрофія. Варикозна хвороба І стадії без порушення функції кінцівки. Захворювання, НІ, не пов`язані з проходженням військової служби. На підставі статті 17-а графи ІІ Розкладу хвороб визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Згідно з наказом №93 від 30.03.2024 командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу по мобілізації, солдата резерву взводу солдатів резерву 309 запасної роти Військової частини НОМЕР_2 , звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_2 (по особовому складу) від 29.03.2024 №21-РС з військової служби у відставку за підпунктом «б» за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців, визнано таким, що справи та посаду здав.

З 30.03.2024 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для виключення з військового обліку до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 є правонаступником Військової частини НОМЕР_3 .

Матеріалами справи підтверджено, що додаткову винагороду, передбачену постанову Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану», збільшену до 100000,00 грн позивач отримував до жовтня 2022 року.

Посилаючись на те, що відповідачі безпідставно не нарахували та не виплатили позивачу додаткову винагороду, збільшену до 100000,00 грн відповідно до Постанови №168 за періоди з 01.10.2022 по 31.12.2022 та з 04.01.2024 по 30.03.2024, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, за час його перебування на лікуванні, за періоди: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023, та протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди за час його перебування на лікуванні за періоди: з 10.01.2024 по 09.02.2024, з 12.02.2024 по 14.03.2024.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, за час його перебування на лікуванні, за періоди: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023, та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, за час його перебування на лікуванні, за періоди: з 10.01.2024 по 09.02.2024, з 12.02.2024 по 14.03.2024.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо інших спірних періодів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що він перебував на лікуванні у закладі охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (травмою), пов`язаним із захистом Батьківщини, за інші вказані у позові періоди.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (ч.4 ст.9 цього Закону).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 №271/2024, від 23.07.2024 №469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, від 14.01.2025 №26/2025 строк дії воєнного часу продовжувався.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі по тексту Постанова №168; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 Постанови №168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;

З аналізу вищенаведеної норми вбачається, що виплата додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, здійснюється особам, які перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, тоді як виплата такої додаткової винагороди особам, які перебувають у відпустці, здійснюється за умови, якщо така відпустка надана для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Під час лікування після поранення (без прив`язки до тяжкого), але обов`язково пов`язаного із захистом Батьківщини, військовослужбовці отримують і грошове забезпечення, і додаткову винагороду до 100000 грн, а під час відпустки за станом здоров`я (під час реабілітації) додаткову винагороду до 100000 грн отримують лише ті військовослужбовці, в кого поранення визнано тяжким за висновком ВЛК.

При цьому, суд наголошує, що Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захисті Батьківщини або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, за які виплачується збільшена до 100000 гривень винагорода.

Судом встановлено, що 14.07.2022 під час безпосередньої участі у бойових діях по захисту Батьківщини, виконуючи бойове завдання у складі Військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України, отримав травмування. Діагноз: Мінно-вибухова травма. Струс головного мозку. Закрита черепно-мозкова травма. Акубаротравма (довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) Військової частини НОМЕР_3 від 10.11.2022 №8/3975).

У період з 15.07.2022 по 12.08.2022 перебував на стаціонарному лікуванні в КП «Дніпропетровська обласна реабілітаційна лікарня» ДОР», що потверджується копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2005/555 КП «ДОЛР» ДОР м. Дніпро.

В період з 22.08.2022 по 12.09.2022 перебував на лікуванні у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР». Діагноз: Розлад адаптації: реакція зі змішаним розладом поведінки та емоцій. Супутній діагноз: Стан після вибухової травми (14.07.2022) ЗЧМТ, СГМ з розсіяною органічною симптоматикою, стійким лікворно-гіпертензивним синдромом, цефалгічним, вестибуло-атактичним, антено-невротичним синдромами, що підтверджується виписним епікризом №4109.

За рекомендацією огляду у невролога з метою вирішення питання про огляд ВЛК з приводу неврологічної патології відповідно до направлення командира в/ч № НОМЕР_5 в подальшому згідно довідки від 28.09.2022 отримав відпустку за станом здоров`я на 30 календарних днів. Після цього повернувся на службу.

З 12.12.2022 по 11.01.2023 позивач перебував на лікуванні в КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради з діагнозом: Наслідки перенесеної важкої ВТ (14.07.2022), ЗЧМТ, СГМ, акубаротравми у вигляді органічного стійкого різко вираженого тривожно-депресивного розладу зі стійкою інсомнією, емоційно-вольовою нестійкістю, рецедивуючими панічними атаками, антено-вегетативною дисфункцією, помірним когнітивно-інтелектуально-мнестичним зниженням, суїцидальними думками без намірів в анамнезі (виписка з медичної карти №7492 стаціонарного хворого).

З 12.01.2023 по 02.02.2023 продовжив лікування КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради в амбулаторних умовах в зв`язку з тим, що стан залишався нестабільним (виписка з картки хворого №307 психіатричного відділення №9).

З 04.02.2023 по 15.02.2023 позивач проходив лікування в КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради. Діагноз: Стійкий тривожно-депресивний розлад зі стійкою інсомнією, вираженою емоційно-вольовою нестійкістю та помірним зниженням органічного ґенезу (важка ЗЧМТ, контузія), що підтверджується випискою з медичної карти хворого №984 психіатричного відділення №9.

З 21.02.2023 по 28.03.2023 проходив лікування в КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради (виписка з медичної картки №1468).

З 06.04.2023 по 15.06.2023 перебував на лікуванні в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР». Діагноз: Посттравматичний стресовий розлад. Афективний варіант з тривожно-депресивними синдромами та емоційно вольовою нестійкістю. Стан медикаментозної субкомпенсації, тобто продовжив лікування пов`язане з отриманим пораненням, що підтверджується епікризом №2004 від 15.06.2023.

31.07.2023 позивач оглянутий ВЛК, та на підставі статей 17б, 42в, 64в, 23в, 75в, визнаний обмежено придатним до військової служби.

З 11.08.2023 по 01.09.2023 перебував на лікуванні в КП «Обласна клінічна лікарня відновного лікування та діагностики з обласними центрами планування сім`ї та репродукції людини, медичної генетики Полтавської обласної ради» з проблемами опорно-рухового апарату, та наслідки МВТ, ЗЧМТ, СГМ з вираженим вестибуло-атактичним синдромом, двобічна РПН, дисомнія, тремор верхніх кінцівок, вегетативна дисфункція (виписка із медичної карти №1858).

З 08.09.2023 по 25.09.2023 перебував на лікуванні в КП «Обласна клінічна лікарня відновного лікування та діагностики з обласними центрами планування сім`ї та репродукції людини, медичної генетики Полтавської обласної ради» з діагнозом: Пошкодження медіального та латерального меніску правого колінного суглобу. Хондропатія виростків стегнової кістки та плато великогомілкової кістки ІІ ст. Правобічний гонартроз І-ІІ ст. Був прооперований з приводу пошкодження правого латерального суглоба (виписка із медичної карти №2054/800).

06.11.2023 позивач повторно оглянутий ВЛК та визнаний обмежено-приданим до військової служби.

З 10.01.2024 по 09.02.2024 позивач перебував на лікуванні в КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з діагнозом: Посттравматичний стресовий розлад у вигляді стійкої тривожно-депресивної симптоматики, з частими флешбеками, інсомнічним синдромом та суїцидальними думками. Супутній діагноз: Гіпертензивна хвороба. Віддалені наслідки внутрішньочерепної травми. Остеохондроз хребта з множинними протрузіями м/х дисків (епікриз виписний №241/2024).

З 12.02.2024 по 14.03.2024 продовжував лікування у вказаному закладі.

13.03.2024 позаштатна ВЛК КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» за направленням командира Військової частини НОМЕР_2 від 09.02.2024 №445 провела огляд ОСОБА_1 та відповідно до свідоцтва про хворобу №95 від 22.03.2024 встановила діагноз: Посттравматичний стресовий розлад з різко вираженими хворобливими проявами у вигляді тривожно-депресивної та дисоціативної симптоматики, емоційно-вольових порушень, флешбеків, суїцидальних тенденцій та інсомнії. Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини. Наслідки МВТ, ЗЧМТ, СГМ (14.07.2022) у вигляді розсіяної вогнищевої неврологічної симптоматики, цефалгічного, вестибулоатактичного синдромів з незначно вираженим порушенням функції центральної нервової системи. Захворювання, ТАК, пов`язано із захистом Батьківщини. Остеохондроз шийного, грудного та попереково-крижового відділів хребта, протрузії між хребцевих дисків С3-С7, L1-S1клиноподібна деформація тіл Th5-Th9, екструзії між хребцевих дисків Th10-Th11 з деформуючим спондильозом, спондилоартрозом, гуперкіфозом з незначним порушенням функції хребта (повний перелік зазначено у свідоцтві про хворобу №95 від 22.03.2024). Захворювання, ТАК, пов`язано з проходженням військової служби. Зниження гостроти зору на правому оці 0,2. Зниження гостроти зору на лівому оці до 0,2. Синдром сухого ока обох очей. Атрофія зорових нервів обох очей. Макулодистрофія. Варикозна хвороба І стадії без порушення функції кінцівки. Захворювання, НІ, не пов`язані з проходженням військової служби. На підставі статті 17-а графи ІІ Розкладу хвороб визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Отже, у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в різних закладах охорони здоров`я: з 15.07.2022 по 12.08.2022, з 22.08.2022 по 12.09.2022, з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023, з 10.01.2024 по 09.02.2024, з 12.02.2024 по 14.03.2024, що підтверджується медичною документацією, копія якої наявна у матеріалах справи.

Матеріалами справи підтверджено, що додаткову винагороду, передбачену постанову Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану», збільшену до 100000,00 грн позивач отримував до жовтня 2022 року.

Водночас, відповідачем у порушення вимог пункту 1 Постанови №168 не виплачено додаткову винагороду, збільшену до 100000 гривень, ОСОБА_1 , який у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, за такі періоди: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023, з 10.01.2024 по 09.02.2024, з 12.02.2024 по 14.03.2024.

Зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, за час його перебування на лікуванні, за періоди: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, з 06.04.2023 по 15.06.2023, з 11.08.2023 по 01.09.2023, з 08.09.2023 по 25.09.2023, та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, за час його перебування на лікуванні, за періоди: з 10.01.2024 по 09.02.2024, з 12.02.2024 по 14.03.2024.

Доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 про те, що періоди перебування позивача на стаціонарному лікуванні: з 12.12.2022 по 11.01.2023, з 12.01.2023 по 02.02.2023, з 04.02.2023 по 15.02.2023, з 21.02.2023 по 28.03.2023, та з 06.04.2023 по 15.06.2023 не підлягають оплаті збільшеної до 100 000 гривень винагороди за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, оскільки вказані періоди є періодами хвороби, пов`язаної із захистом Батьківщини, а не поранення, як вимагає пункт перший Постанови №168, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 знаходився на лікуванні у спірний період саме після отриманого 14.07.2022 бойового травмування під час виконання бойового завдання, тобто під час безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини.

Отже, колегія суддів вважає, що умови, необхідні для виплати збільшеної до 100 000 грн винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме, пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, та факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Щодо посилання апелянта на те, що позивач у період з 01.09.2023 по 31.12.2023 взагалі не проходив стаціонарного лікування, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту виписки із медичної карти №2054/800 встановлено, що з 08.09.2023 по 25.09.2023 позивач перебував на лікуванні в КП «Обласна клінічна лікарня відновного лікування та діагностики з обласними центрами планування сім`ї та репродукції людини, медичної генетики Полтавської обласної ради», тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність у позивача права на отримання додаткової винагороди у збільшеному розмірі за період лікування з 08.09.2023 по 25.09.2023, а не з 01.09.2023 по 31.12.2023, як вказує апелянт.

Доводи апеляційної скарги про те, що представник позивача не звертався на адресу військової частини із вирішенням питання щодо нарахування і виплати додаткової винагороди під час дії воєнного стану позивачеві та не надавав жодних документів на підтвердження звернення, колегія суддів вважає такими, що не впливають на спірні правовідносини, оскільки право позивача на належний розмір грошового забезпечення порушено відповідачами і позивач не позбавлений права звернутись безпосередньо до суду з позовом.

Щодо доводів апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Натомість, ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

За матеріалами справи, оскаржуючи протиправну бездіяльність відповідачів щодо не нарахування та не виплату позивачу додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 01.10.2022 по 31.12.2023 та з 04.01.2024 по 30.03.2024, позивач звернувся до суду 02.09.2024, тобто з порушенням тримісячного строку звернення до суду.

У відповідності до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В обґрунтування підстав для поновлення строку звернення до суду позивач зазначає, що призваний на військову службу по мобілізації з 26.02.2022, знаходився в районах несення військової служби та виконував завдання із захисту та оборони держави. Вказує, що 14.07.2022 під час безпосередньої участі у бойових діях по захисту Батьківщини, виконуючи бойове завдання у складі Військової частини НОМЕР_3 , отримав травмування. Діагноз: Мінно-вибухова травма. Струс головного мозку. Закрита черепно-мозкова травма. Акубаротравма (довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) Військової частини НОМЕР_3 від 10.11.2022 №8/3975). Звертає увагу, що майже два роки позивач перебував на лікуванні за насідками поранення, отриманого під час бойових дій, мав посттравматичний стресовий розлад та був позбавлений можливості звернутись до суду за захистом порушеного права в строк, встановлений чинним законодавством.

Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, колегія суддів зазначає, що встановлення строків звернення до суду законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, у постановах від 15.04.2020 року у справі №15/2973/18, від 22.04.2020 року у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Наведеними положеннями КАС України окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Колегія суддів звертає увагу й на висновки Великої Палати Верховного Суду у питанні поновлення строків (від 28 липня 2022 року у справі №9901/611/19), за якими поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Також суд враховує, що Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася та триває й досі.

Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 у справі №500/1912/22 зазначив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у вказаній справі №500/1912/22 позивач є учасником бойових дій та відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» мобілізований у першу хвилю (оперативні резервісти, колишні військовослужбовці та ветерани АТО та ООС), а тому суд зробив висновок, що вказані обставини можуть свідчити про пропуск ним строку звернення до суду за захистом його прав з поважних причин.

Верховним Судом у вказаній постанові зазначено, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що при застосуванні процесуальних норм необхідно уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права, викладений в постановах Верховного Суду в постановах від 21.05.2021 у справі №1.380.2019.006107, від 22.07.2021 у справі №340/141/21, від 16.09.2021 у справі №240/10995/20 та від 12.09.2022 у справі № 120/16601/21-а.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №П/9901/736/18 встановлено, що згідно із практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцією якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі Bellet v. France Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Проаналізувавши доводи, зазначені у заяві про поновлення строку на звернення до суду щодо об`єктивної неможливості звернення позивача до суду в законодавчо встановлений строк за станом здоров`я, продемонстрованість добросовісного ставлення до реалізації права на звернення з адміністративним позовом, направленість дій позивача, колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю посилання Військової частини НОМЕР_1 на наявність підстав для залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом.

З урахуванням наведеного, інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній відповідачем частині.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 по справі № 440/10499/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий