Справа № 420/6058/24
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/6058/24

Перша інстанція: суддя Самойлюк Г.П.,

повний текст судового рішення

складено 07.05.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Шляхтицького О.І., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 у справі №420/6058/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В :

23.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.06.2023 по 31.01.2024 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.06.2023 по 31.01.2024 в сумі 122 175 гривень 60 копійок включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що на день виключення із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 йому не було виплачено належної суми індексації грошового забезпечення. Остаточний розрахунок із ОСОБА_1 проведено лише на виконання судових рішень у справах №420/10955/22, №420/18002/23, однак без середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами відповідачем до суду першої інстанції подано відзив на позовну заяву, в якому акцентовано увагу на тому, що на військовослужбовців не поширюються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. На думку військової частини НОМЕР_1 , немає підстав для нарахування та виплати позивачу спірного середнього заробітку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 у справі №420/6058/24 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.06.2023 по 31.01.2024 включно.

Присуджено до стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.06.2023 по 31.01.2024 включно в сумі 61087грн. 80коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення.

Не погодившись із рішенням окружного адміністративного суду в частині задоволених позовних вимог відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржувану частину судового акту із прийняттям у відповідній частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги військова частина НОМЕР_1 зазначає, що на військовослужбовців не поширюються положення Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100. Також, відповідач вказує про добровільне виконання рішень суду у справах №420/10955/22, №420/18002/23. На думку суб`єкта владних повноважень, немає підстав для нарахування та виплати позивачу спірного середнього заробітку. Як відмічає військова частина НОМЕР_1 , несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення пов`язана із обмеженим фінансуванням.

В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.

Зокрема, колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2019 №151 капітана-лейтенанта ОСОБА_1 з 16.07.2019 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Водночас, у період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_2 неправильно розраховувалась та не в повному розмірі виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Означене слугувало підставою для звернення позивача до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 у справі №420/10955/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року у повному розмірі.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 додатково нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за грудень 2015 року у розмірі 601грн. 89коп.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2016 року, як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.10.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі №420/10955/22 апеляційні скарги ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 у справі №420/10955/22 без змін.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 у справі №420/10955/22 набрало законної сили.

На виконання такого судового акту 20.06.2023 військовою частиною НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 82963грн. 69коп.

Також, судом апеляційної інстанції установлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.09.2023 у справі №420/18002/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 16.07.2019 включно відповідно до приписів абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 16.07.2019 включно відповідно до приписів абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі №420/18002/23 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.09.2023 у справі № 420/18002/23 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалено в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 16.07.2019.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 4212 гривень 51 копійка в місяць у загальній сумі 69474 гривні 33 копійки за період з 01.03.2018 до 16.07.2019 включно відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.09.2023 по справі №420/18002/23 залишено без змін.

На виконання судових рішень у справі №420/18002/23, військовою частиною НОМЕР_1 01.02.2024 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення в розмірі 69474грн. 33коп.

З огляду на несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності військової частини НОМЕР_1 за невчасний розрахунок при виключені військовослужбовця зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при виключені військовослужбовців зі списків особового складу та всіх видів забезпечення не врегульовано положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання унормовано положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України приписи спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Подібні правові висновки щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні спірного питання неодноразово викладались Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 13.10.2021 у справі №580/1790/20, від 21.10.2021 року у справі №640/14764/20, від 26.01.2022 у справі №240/12167/20 та інших.

З урахуванням наведеного, доводи військової частини НОМЕР_1 стосовно того, що положення статей 116, 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини є помилковими.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Як вже вказувалося раніше, у зв`язку з порушенням відповідачем права на індексацію грошового забезпечення, що встановлено відповідними судовими рішеннями у справах №420/10955/22, №420/18002/23, позивач просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.06.2023 по 31.01.2024.

Спірний період у досліджуваних правовідносинах визначається з урахуванням того, що ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 16.07.2019 (наказ від 16.07.2019 №151).

При цьому, колегія суддів зазначає, що в правовідносинах з приводу середнього заробітку за період з 17.07.2019 по 20.06.2023 наявне рішення суду у справі №420/18009/23, що набрало законної сили.

Повний розрахунок із позивачем проведено 01.02.2024.

Апеляційний суд зазначає, що в спірних правовідносинах військовою частиною фактичний розрахунок із позивачем проведено поза межами строку, який установлено статтею 116 КЗпП України.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, яка передбачена статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно наявності у позивача права на отримання такого відшкодування за затримку виплати індексації.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання військової частини НОМЕР_1 на те, що право на отримання індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у ОСОБА_1 виникло на підставі судового рішення, оскільки таке право у нього виникло у зв`язку із перевищенням величини індексу споживчих цін порогу індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Наявність у спірних правовідносинах рішення суду вказує про те, що відповідачем в добровільному порядку та своєчасно не виплачено на користь військовослужбовця індексації грошового забезпечення.

Не є юридично спроможними сумніви військової частини НОМЕР_1 стосовно неможливості обчислення середнього заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, оскільки сума середнього заробітку, зокрема, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України) визначається саме за механізмом наведеним у названому підзаконному нормативно-правовому акті.

У контексті вирішення даного спору колегія суддів уважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що грошове забезпечення та заробітна плата є різними поняттями, адже Верховний Суд неодноразово висловлював позицію відносно рівнозначності таких понять. Їх рівнозначність обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України «Про оплату праці», КЗпП України, а також іншими підзаконними нормативно-правовими актами.

Слід вказати, що згідно із ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

З огляду на вказане, індексація заробітної плати, а в розглядуваному випадку грошового забезпечення військовослужбовця, є його складовою частиною, а тому наведені скаржником у відповідній частині апеляційної скарги доводи є безпідставними.

Апеляційний адміністративний суд зазначає, що середній заробіток виплачується у разі порушення строків виплати грошового забезпечення до складу якого входить також індексація.

У призмі досліджуваних правовідносин відхиляються твердження військової частини НОМЕР_1 про те, що визначення розрахункової величини для визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців відноситься до дискреційних повноважень Кабінету Міністрів України, т.я. спір у даному випадку жодним чином не стосується розрахункової величини для визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців.

До того ж, обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.

Крім того, даний спір не стосується права військовослужбовця на отримання індексації грошового забезпечення, а відтак відповідні доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 є безпідставними.

Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 у справі №420/6058/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді О.І. Шляхтицький Ю.В. Осіпов