Справа № 380/16945/24
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 рокусправа № 380/16945/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу як особі, що необґрунтовано зазначала політичних репресій у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплати позивачу підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50% від мінімальної пенсії зі віком та у проведенні перерахунку стажу роботи у відповідності до ст. 58 Закону України №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати відповідача здійснити позивачу перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з п «г» ст. 77 Закону України №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», починаючи з часу звернення із заявою, тобто з 23.02.2024, та перерахунок стажу роботи згідно з ст. 58 Закону України №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», зі змінами, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій та перебувала на спецпоселенні з 09.05.1952 по липень 1958 року в потрійному розмірі з 23.02.2024.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона на перебуває обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області, отримує пенсію за віком, в тому числі, підвищення до пенсії як член сім`ї реабілітованої особи. Вказує, що її батько став жертвою політичних репресій та був необґрунтовано притягнутий до кримінальної відповідальності та засуджений до 25 років позбавлення волі. Зазначає, що вона та її мама також є жертвами репресій комуністичного режиму, оскільки 09.05.1952 були депортовані з України у Красноярський край на спецпоселення, з якого звільнені лише у липні 1958 року. Позиває вважає, що оскільки вона є жертвою репресій комуністичного тоталітарного режиму, то має право на отримання підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, а також на зарахування до страхового стажу періоду перебування на спецпоселенні у потрійному розмірі. Оскільки у задоволенні відповідної заяви Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області їй відмовило, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає наступне.

Ухвалою судді від 12.08.2024 позовну заяву залишено без руху.

Після усунення недоліків ухвалою судді від 29.08.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вказує, що на виконання рішення Сокальського районного суду Львівської області до пенсії позивача встановлено підвищення як члену сім`ї реабілітованих у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком. Щодо зарахування періоду перебування на спецпоселенні у потрійному розмірі, то наголошує, що підстав для такого немає, оскільки позивач була виселена, а не засуджена.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком.

До пенсії позивача встановлено підвищення у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до постанови Сокальського районного суду Львівської області від 26.06.2013 у справі №454/606/13-а.

Позивач 23.02.2024 та 17.04.2024 зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України із заявами, у яких просила зарахувати їй до пенсії 50% від мінімальної пенсії, а також час перебування під комендатурою в сибіру дорахувати позивачу до стажу в 3-кратному розмірі.

Листами від 12.03.2024 та 02.05.2024 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило позивача про відсутність підстав для задоволення її заяв.

Вважаючи такі відмови протиправними, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Відповідно до статті 1 Закону України від 17.04.1991 № 962-XII «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (в редакції, чинній на час реабілітації позивача та її матері) вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу Української РСР;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до статті 3 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача та її матері) реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Наведене свідчить, що законодавець до реабілітованих осіб відносив як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб. При цьому, підставою направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення могла бути як контрреволюційна/політична діяльність громадянина, так і родинні зв`язки з ним.

Відповідно до статті 1-2 Закону України від 17.04.1991 № 962-XII "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" (назва Закону в редакції Закону від 13.03.2018 № 2325-VIII) (тут і надалі - в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 962-XII) реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 1-1 Закону №962-XII визначені наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до статті 1-3 Закону №962-XII потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року N 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Положення цієї норми чітко визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що її батько, ОСОБА_3 , став жертвою політичних репресій на України, був необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності та засудженим до позбавлення волі.

Наведене підтверджується довідкою прокуратури Львівської області від 12.06.1992 №ІЗ/5378-92.

Із довідки Управління внутрішніх справ Львівської області від 25.05.1993 №75/-5947-м, вбачається, що ОСОБА_4 , 1922 р.н., та ОСОБА_5 , 1950 р.н., 09 травня 1952 року із села В`язове Жовківського району Львівської області за рішенням особливої наради МДБ СРСР виселені на спецпоселення в Красноярський край, з якого звільнені в липні 1958 року. На підставі ст. 3 Закону Української РСР від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вищевказані особи - реабілітовані з поверненням конфіскованого майна або його вартості.

Таким чином, судом встановлено, що позивач відповідно до статті 1-3 Закону N 962-XII є потерпілою від репресії, оскільки є дитиною репресованої особи та була виселена на спецпоселення.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи обставини справи та положення нормативно-правових актів, суд встановив, що позивач належить до категорії громадян, членів сім`ї висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями, реабілітований по статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Таким чином, позивач, як член сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований, має право на підвищення пенсії на 25% мінімальної пенсії за віком.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу виплачується надбавка як члену сім`ї, якого було примусово переселено.

Право на отримання підвищення у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком підтверджується постановою Сокальського районного суду Львівської області від 26.06.2013 у справі №454/606/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду.

Водночас, заявляючи вимоги щодо встановлення підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, позивач жодних доказів того, що вона є репресованою особою, яка в подальшому була реабілітована, не долучає. Наведене свідчить про необґрунтованість заявлених в цій частині позовних вимог та про відсутність підстав для їх задоволення.

Поряд з цим, позивач також просить зарахувати їй період перебування на спецпоселенні до стажу роботи у потрійному розмірі.

Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №962-XII реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Статтею 58 Закону №1788-XII передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Аналіз вказаних положень Закону № 962-XII та Закону №1788-XII свідчить про те, що такі застосовуються до реабілітованих громадян та громадян, необґрунтовано притягнутих до кримінальної відповідальності, репресованих осіб, яких у подальшому було реабілітовано.

При цьому, враховуючи те, що суд встановив, що позивач є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи, то підстав для застосування вказаних положень законів до позивача немає.

Наявне у позивача посвідчення дійсно підтверджує її право на пільги та компенсації встановлені Законом № 962-XII, однак оскільки цим Законом передбачено пільги як репресованим та реабілітованим особам, так і членам їх сімей як потерпілим від репресій, то позивач не будучи репресованою особою має право на пільги саме як потерпіла від репресій.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд у постанові від 31.05.2024 у справі №500/3332/23.

Отже, позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Під час судового розгляду справи судом не встановлено ознак протиправності дій відповідача в контексті спірних правовідносин. Натомість, доводи позивача, зазначені у позовній заяві є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити в повному обсязі.

Відшкодування судових витрат позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено ст. 139 КАС України не передбачено, а тому такі слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ).

Суддя Сидор Наталія Теодозіївна