Справа № 320/11533/24
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Василенка Я.М., Собківа Я.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії Відповідача щодо податкового обліку Позивача як фізичної особи-підприємця;

- визнати протиправними дії Відповідача щодо нарахування Позивачу як фізичній особі-підприємцю податкового боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску за січень - грудень 2017 року та щоквартальних нарахувань за 1 кв. 2018 року - ІV кв. 2020 року та скасувати податковий борг (недоїмку) Позивачу як фізичної особи-підприємця зі сплати єдиного внеску, нарахований за січень - грудень 2017 року та за 1 кв. 2018 року - ІV кв. 2020 року, у сумі 37 788,74 грн;

- зобов`язати Відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків Позивача як фізичної особи-підприємця шляхом виключення з неї податкового боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску за січень-грудень 2017 року та щоквартальних нарахувань за 1 кв. 2018 року - ІV кв. 2020 року у сумі 37 788,74 грн;

- зобов`язати Відповідача зняти з податкового обліку Позивача як фізичної особи-підприємця, закрити інтегровану картку платника Позивача як фізичної особи-підприємця та забезпечити достовірність даних про Позивача в реєстрах та інформаційних базах, що формуються та ведуться згідно з Податковим кодексом України.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що незважаючи на набрання законної сили рішенням суду від 13 липня 2020 року у справі № 640/5084/20, Відповідач не вніс зміни до ІКП та надалі обліковує Позивача платником єдиного внеску, як ФОП.

Крім того, Відповідач до 19.01.2021 продовжував здійснювати систематичне нарахування єдиного внеску і в ІКП Позивача обліковується недоїмка у сумі 37 788,74 грн, з яких 21 030,90 грн - недоїмка нарахована згідно вимоги Відповідача від 16.05.2019 № Ф-23706-17У, яку було скасовано судом.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у м. Києві щодо податкового обліку ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця.

Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у м. Києві щодо нарахування ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю податкового боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску за січень - грудень 2017 року та щоквартальних нарахувань за 1 кв. 2018 року - ІV кв. 2020 року та скасувати податковий борг (недоїмку) ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця зі сплати єдиного внеску, нарахований за січень - грудень 2017 року та за 1 кв. 2018 року - ІV кв. 2020 року, у сумі 37 788,74 грн.

Зобов`язано Головне управління ДПС у м. Києві внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця шляхом виключення з неї податкового боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску за січень-грудень 2017 року та щоквартальних нарахувань за 1 кв. 2018 року - ІV кв. 2020 року у сумі 37 788,74 грн.

Зобов`язано Головне управління ДПС у м. Києві зняти з податкового обліку ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, закрити інтегровану картку платника ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця та забезпечити достовірність даних про ОСОБА_1 в реєстрах та інформаційних базах, що формуються та ведуться згідно з Податковим кодексом України.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у м. Києві посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року у справі № 640/5084/20 було скасовано вимогу від 16.05.2019 № Ф-23706-17У та не зобов`язано контролюючий орган здійснити зміни в ІКП Позивача. Також зазначено, що позовні вимоги не передбачали скасування нарахування єдиного внеску, а факт оскарження податкової вимоги не є підставою для проведення коригувань в ІКП з метою виведення боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією міста Києва 18 грудня 2000 року, Позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності-фізична особа, про що було зроблено запис 18 грудня 2020 року у журналі обліку реєстраційних справ за № 14846.

Відповідачем 16.05.2019 виставлено Позивачу Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-23706-17У зі сплати ЄСВ (єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) на суму 23 785,08 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року у справі № 640/5084/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у місті Києві від 16 травня 2019 року № Ф-23706-17У на загальну суму 21 030,90 грн.

Разом з тим, як зазначено Позивачем, станом на жовтень 2023 року в його електронному кабінеті ДПС України наявна не тільки заборгованість по вказаній вище вимогі від 16.05.2019, але наявна і інша нарахована заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за січень - грудень 2017 року та щоквартальних нарахувань за 1 кв. 2018 року - ІV кв. 2020 року на загальну суму 37 788,74грн.

Листом від 24.11.2023 № 107517/6/26-15-24-01-07-07 Відповідач відмовив Позивачу у коригуванні показників в ІКП оскільки рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 у справі № 640/5084/20 було скасовано вимогу від 16.05.2019 № Ф-23706-17У та не зобов`язано контролюючий орган здійснити зміни в ІКП Позивача. Крім того, позовні вимоги не передбачали скасування нарахування єдиного внеску, а факт оскарження податкової вимоги не є підставою для проведення коригувань в ІКП з метою виведення боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Не погоджуючись із вищевказаними діями Відповідача, Позивач звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Позивач не був зареєстрований ФОП, що підтверджується судовими рішеннями та витягом з ЄДР, тому він не є платником єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і не зобов`язаний його сплачувати, а нарахований Відповідачем борг у сумі 37 788,74 грн, з яких (8 448,00 + (2457,18 х 4) + 2754,18 = 21 030,9 грн) 21 030,90 грн - сума боргу згідно вимоги від 16.05.2019 № Ф-23706-17У, яка скасована судом, підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до довідки форми ОК-5 роботодавцями протягом спірного періоду сплачувалися внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Позивача.

Таким чином, Позивач безпідставно та протиправно обліковується Відповідачем як ФОП та значиться платником єдиного внеску, оскільки він не реєструвався фізичною особою-підприємцем та не здійснював у період нарахування єдиного внеску підприємницької діяльності.

Оскільки Позивач не був і не є зареєстрований в ЄДР як ФОП, він не має можливості отримати підтвердження про припинення діяльності як ФОП за своїм рішенням та знятись з податкового обліку відповідно до Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 № 1588.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що єдиним можливим способом для зняття Позивача з податкового обліку як ФОП, є судове рішення, а належним способом захисту порушеного права є вимога зобов`язати Відповідача зняти Позивача з податкового обліку, як фізичну особу-підприємця та платника єдиного внеску.

Крім того, наявність у ІКП Позивача як ФОП відомостей про борг у розмірі 37 788,74 грн неправильно відображає фактичний стан розрахунків з бюджетом. Таким чином, Відповідач має вчинити дії щодо відображення/коригування у ІКП Позивача дійсного стану зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 якого недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.

Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини 1 статті 4 Закону України № 2464-VI).

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб-підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Відповідно до частин 2 - 4, 8 статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною 5 статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Отже, за загальними правилами податковий орган, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (частина 4 статті 25 Закону № 2464-VI).

Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що в інтегрованій картці платника (далі - ІКП) ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску в автоматичному режимі за січень - грудень 2017 року та щоквартальні нарахування за І квартал 2018 року - IV квартал (жовтень - листопад) 2020 року згідно обраної системи оподаткування в розмірі мінімального страхового внеску, за кожен місяць на загальну суму 37 788,74 грн, а саме: 09.02.2018 за 2017 рік у сумі 8448,00грн., 19.04.2018 - за І квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн; 19.07.2018 - за ІІ квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн; 19.10.2018 - за III квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн; 21.01.2019 - за IV квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн; 19.04.2019 - за І квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн 19.07.2019 - за II квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн; 21.10.2019 - за III квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн; 20.01.2019 - за IV квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн; 21.04.2020 - за І квартал (січень-лютий) 2020 року в сумі 2078,12 грн; 20.07.2020 - за II квартал (червень) 2020 року у сумі 1039,06 грн; 19.10.2020 - за III квартал 2020 року в сумі 3178,12 грн; 19.01.2021 - за IV квартал (жовтень-листопад) 2020 року в сумі 2 200,00 грн.

Оскільки Позивачем зобов`язання зі сплати єдиного внеску не виконувались, в інтегрованій картці платника за технологічним кодом 71040000 обліковувалася недоїмка, яка підлягає сплаті на загальних підставах.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19 дійшов висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18, від 18 березня 2020 року у справі № 140/1777/19, від 31 березня 2023 року у справі № 600/2686/21-а.

А згідно з частиною п`ятою ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач з 2008 року безперервно є найманим працівником, за якого роботодавцями (з 2014 року - Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, код ЄДРІЇОУ 21708016) щомісячно сплачувались страхові внески, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Довідка форми ОК - 5).

Таким чином, Позивачем доведено належними та достатніми доказами факт сплати за неї роботодавцем внесків з ЄСВ.

Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідач безпідставно та протиправно здійснював систематичне нарахування єдиного внеску Позивачу, оскільки останній з 2008 року безперервно був і залишається найманим працівником.

Крім того, як вже було зазначено раніше, Позивачем в судовому порядку оскаржувалася вимога Відповідача від 16.05.2019 № Ф-23706-17У, за наслідками розгляду його позовної заяви було прийнято рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року у справі № 640/5084/20, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року, визнано протиправною та скасовано вимогу Відповідача від 16.05.2019 № Ф-23706-17У на загальну суму 21 030,90 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, та колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 640/5084/20, зазначили, що відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, виданого Ленінградською районною адміністрацією міста Києва, 18.12.2020 Позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа, про що було зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ за № 14846.

Вказана дія не може прирівнюватися до державної реєстрації фізичної-особи-підприємця у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Також судами було встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18.02.2020 жодного запису щодо належності Позивача до статусу фізичної особи-підприємця не знайдено, а тому він не може визнаватися платником єдиного внеску відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

На підставі вищенаведеного колегія суддів у даній адміністративній справі погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки Позивач не був зареєстрований ФОП, що підтверджується судовими рішеннями та витягом з ЄДР, тому він не є платником єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і не зобов`язаний його сплачувати, а нарахований Відповідачем борг у сумі 37 788,74 грн, з яких (8 448,00 + (2457,18 х 4) + 2754,18 = 21 030,9 грн) 21 030,90 грн - сума боргу згідно вимоги від 16.05.2019 № Ф-23706-17У, яка скасована судом, підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що оскільки Позивач не був і не є зареєстрований в ЄДР як ФОП, він не має можливості отримати підтвердження про припинення діяльності як ФОП за своїм рішенням та знятись з податкового обліку відповідно до Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 № 1588.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що єдиним можливим способом для зняття Позивача з податкового обліку як ФОП, є судове рішення, а належним способом захисту порушеного права є вимога зобов`язати Відповідача зняти Позивача з податкового обліку, як фізичну особу-підприємця та платника єдиного внеску, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, відповідно до підпункту 19-1.1.10 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) до функцій контролюючого органу зокрема входить забезпечення ведення обліку податків, зборів, платежів.

Пунктом 63.11 статті 63 ПК України встановлено, що контролюючі органи забезпечують достовірність даних про платників податків в Єдиному банку даних про платників податків - юридичних осіб та Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, реєстрі платників податку на додану вартість, реєстрі неприбуткових організацій та інших реєстрах, що формуються та ведуться контролюючими органами згідно з цим Кодексом, їх захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування та відновлення даних.

Згідно з пунктом 63.12 статті 63 ПК України інформація, що збирається, використовується та формується контролюючими органами у зв`язку з обліком платників податків, вноситься до інформаційних баз даних.

Відповідно до пункту 2 Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 12 січня 2021 року № 5 (далі - Порядок № 5), інтегрована картка платника призначена для оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску (далі - платежі), що ведеться за кожним видом платежу.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 5 метою такого обліку є забезпечення користувачів повною, достовірною та неунередженою інформацією щодо стану розрахунків платників з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування для прийняття оптимальних управлінських рішень.

Відповідно до пункту 3 глави 1 розділу II Порядку № 5 ІКП закриваються структурним підрозділом, що здійснює облік платежів, у разі проведення заходів щодо зняття з обліку платників у податкових органах у зв`язку з припиненням платника податків або відсутністю за неосновним місцем обліку об`єктів оподаткування, або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням. Підрозділ, який здійснює облік платежів та інших надходжень, за основним та неосновним місцем обліку закриває ІКП не пізніше наступного робочого дня після формування відомостей в частині тих податків і зборів, щодо яких відсутня заборгованість на відповідній території, та відомостей з відміткою про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску.

Пунктом 2 глави 3 розділу VII Порядку № 5 передбачено, що інформація, яка відображена у рішенні суду про оскарження частини суми податкового повідомлення-рішення / рішення / вимоги та/або рішення щодо єдиного внеску, заноситься юристом до інформаційної системи, яка забезпечує відображення результатів судового оскарження. З метою забезпечення контролю за повнотою внесення інформації до інформаційної системи, яка забезпечує відображення результатів судового оскарження, за первинними документами засобами інформаційної системи щоденно формується реєстр справ, де суми у загальному результаті не співпадають із сумами податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску, та звіт щодо кількості помилок, допущених працівниками територіальних органів ДПС під час занесення до інформаційної системи, яка забезпечує відображення результатів судових оскаржень, що знаходяться на розгляді, щодо яких зупинено або закінчено провадження у звітному періоді. Інформація, внесена та збережена юристом в інформаційній системі, яка забезпечує відображення результатів судового оскарження, щодня автоматично відображається в реєстрі «Апеляційне та судове оскарження» підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи. На основі первинних документів та первинних показників засобами інформаційної системи щоденно формується загальний реєстр про стан судового оскарження (початок процедури, стан та результати розгляду судового оскарження).

Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 825/999/17 дійшов висновку, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 805/4374/15-а, від 25 березня 2020 року у справі № 826/9288/18.

Відповідач листом від 24.11.2023 № 107517/6/26/-15-24-01-07-07 повідомив Позивача про відсутність підстав для коригування його інтегрованої картки платника податків (ІКП).

З огляду на вище викладене, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки в ІКП Позивача як ФОП наявні відомості про борг у розмірі 37 788,74 грн, тобто неправильно відображено фактичний стан розрахунків з бюджетом, Відповідач має вчинити дії щодо відображення/коригування у ІКП Позивача дійсного стану зобов`язань.

Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення адміністративного позову, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновків суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління ДПС у м. Києві, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Я.М. Василенко

Я.М. Собків