Справа № 480/149/25
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р. Справа № 480/149/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 05.02.2025, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, м. Суми, по справі № 480/149/25

за позовом ОСОБА_1

до Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій третя особа - Державна служба України з надзвичайних ситуацій

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовом до Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (надалі відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, в якому просив суд (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 23.01.2025):

- визнати протиправною бездіяльність Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки в загальній кількості 70 днів;

- зобов`язати Міжрегіональний центр швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки в загальній кількості 70 днів.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 480/149/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування адміністративним судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі №480/149/25 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що в силу положень частини першої статті 225 КЗпП України працівник без обмеження будь-яким строком може звернутися до комісії по трудових спорах у спорах про виплату належної йому заробітної плати, у зв`язку з чим, 06.01.2025 позивач звернувся до комісії по трудовим спорам відповідача із заявою про врегулювання трудового спору, а 07.01.2025 отримав відмову та 08.01.2025 звернувся до суду з відповідним позовом.

За доводами позивача грошовий атестат № 126 від 14.06.2024, з яким позивач був ознайомлений під особистий підпис, не містить інформації про компенсацію позивачу невикористаних днів щорічної відпустки, як основної так і додаткової, а відтак вказаний документ не відповідає вимогам ст. 116 КЗпП України і не може розглядатись, як належний і допустимий доказ по справі так як не стосується предмета доказування. Більше того, наказ про виключення позивача зі списків особового складу центру за своїм змістом суперечить змісту грошового атестату так як в першому документі міститься згадка про компенсацію позивачу невикористаних днів щорічної відпустки, а в грошовому атестаті, який містить інформацію про суми нараховані та виплачені позивачу при звільненні вказана інформація відсутня.

Також позивач вважає хибним висновок суду першої інстанції про те, що доказом дати отримання позивачем електронної версії розрахункового листа за червень 2024 року є відповідь ПАТ АБ УКРГАЗБАНК від 15.01.2025 за вихідним номером 5-304/18/15/2025, де зазначено, що розрахунковий лист позивачу було надіслано 21.06.2024. З цієї відповіді вбачається лише факт надсилання позивачу розрахункового листа за червень 2024 року в мобільний додаток ЕКОБАНК, проте вказана відповідь не містить даних про те, що позивач отримував вказаний документ і був з ним ознайомлений.

Відповідачем на апеляційну скаргу подано відзив, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

У відповідності до пунктів 1 та 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга).

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вивчивши обставини справи, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач проходив службу цивільного захисту у Міжрегіональному центрі швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

13 червня 2024 року позивача виключено зі списків особового складу Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (наказ №319 від 13.06.2024) (а.с. 73-74 том 1).

Також, зазначеним наказом вирішено виплатити позивачу грошову компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки за 2022, 2023, 2024 роки.

Крім того, Міжрегіональним центром швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій складено грошовий атестат № 126 від 14.06.2024 щодо належних позивачу виплат при звільненні (а.с. 75 том 1).

Слід звернути увагу на те, що позивачем не заперечується обставина того, що він ознайомлений 14.06.2024 із наказом №319 від 13.06.2024 та грошовим атестатом № 126 від 14.06.2024.

В той же час, 04.01.2025 позивач направляє заяву голові комісії по трудовим спорам Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій про врегулювання трудового спору, яким просив зобов`язати керівництво Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки як учасника бойових дій за період з 2015 по 2024 роки в загальній кількості 126 днів (а.с. 8, 9 том 1).

Рішенням комісії по трудовим спорам Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 07.01.2025 відмовлено ОСОБА_1 у розгляду заяви щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учасника бойових дій за період з 2015 по 2024 роки в загальній кількості 126 днів (а.с. 20 том 1), з огляду на те, що між ОСОБА_1 та Державною службою України з надзвичайних ситуацій склалися правовідносини, які регулюються Кодексом цивільного захисту України та Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 №593, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду на комісії по трудовим спорам.

08 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовом до Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2024 роки в загальній кількості 126 днів;

- зобов`язати Міжрегіональний центр швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2024 роки в загальній кількості 126 днів.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 09.01.2025 у справі № 480/149/25 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків поданої позовної заяви - протягом десяти днів з моменту отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням обґрунтованих та поважних причин його пропуску.

23 січня 2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про зменшення позовних вимог, у якому останній уточнив позовні вимоги, зменшивши їх та остаточно просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки в загальній кількості 70 днів;

- зобов`язати Міжрегіональний центр швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки в загальній кількості 70 днів.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 24.01.2025 у справі №480/149/25 заяву представника ОСОБА_1 про зменшення позовних вимог прийнято до розгляду.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 30.01.2025 у справі №480/149/25 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків поданої позовної заяви - протягом десяти днів з моменту отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших обґрунтованих та поважних причин його пропуску.

31 січня 2025 року представник позивача подав заяву про поновлення строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що предметом спору у даній справі є нарахування та виплата позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки. Отже, спірні правовідносини, які охоплюються періодом з 2015 по 2018 роки регулюються ст. 233 КЗпП України у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, а відтак право позивача на звернення до суду не обмежене будь-яким строком. Що стосується решти позовних вимог, а саме періоду з 2022 по 2023 роки, то позивач неодноразово звертав увагу суду на той факт, що згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). При цьому, за доводами позивача, він своїм підписом підтвердив правильність даних, які в ньому зазначені не відповідає фактичним обставинам справи, так як в ньому йдеться лише про правильність нарахування основної і додаткової заробітної плати з усіма преміями і надбавками. В той же час, грошовий атестат не містить жодних даних про нарахування та виплату позивачу заохочувальних та компенсаційних виплат, які в силу ст. 2 Закону України «Про оплату праці» належать до структури заробітної плати.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 480/149/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що саме з дати ознайомлення із наказом від 14.06.2024 та грошовим атестатом № 126 від 14.06.2024 розпочинає обраховуватися тримісячний строк звернення до суду, тоді як наведені позивачем доводи не відносяться до доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини третьої статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У силу вимог частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З наведених положень статті 122 КАС України слідує, що такі не містять норм, які б урегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення).

У постанові від 11 липня 2024 року № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду з-поміж іншого, указала, що вважає, що чіткою та передбачуваною є позиція щодо необхідності застосування приписів статті 233 КЗпП України під час визначення строків звернення до адміністративних судів для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі (пункт 56).

У цій же справі Велика Палата Верховного Суду презюмувала, що у взаєминах із державою в особі відповідних суб`єктів владних повноважень суд має застосовувати правило пріоритету правової норми за найбільш сприятливим тлумаченням для особи - суб`єкта приватного права (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у пунктах 101-104 постанови від 27 червня 2024 року у справі № 990/305/23) (пункт 63 постанови).

Таким чином, правовідносини щодо стягнення невиплаченого розміру грошового забезпечення військовослужбовця регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, адже зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (19 липня 2022 року) положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Між тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що 06.04.2023 Верховний Суд ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23, а також Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, при розгляді справи №460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року). Разом з тим, у справі №460/21394/23 Верховний Суд також відійшов від інших правових висновків, зокрема, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду від 29 січня 2025 року у справі №500/6880/23 та від 28 серпня 2024 року у справі №580/9690/23; від 23 січня 2025 року у справі №400/4829/24 та від 20 листопада 2023 року у справі №160/5468/23; від 12 вересня 2024 року у справі №200/5637/23.

Таким чином, з приведеного вбачається, що період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Предметом розгляду у справі є нарахування та виплата позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки в загальній кількості 70 днів.

Щодо питання здійснення виплати компенсації при звільненні особи рядового чи начальницького складу служби цивільного захисту, то воно регулюється Кодексом цивільного захисту України та Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, яке затверджене постановою Кабінету міністрів України від 11 липня 2013 року № 593.

Так, частиною двадцять п`ятою статті 129 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що у рік звільнення із служби особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту в разі невикористання ними щорічних основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, у тому числі за не використані дні щорічних відпусток у минулі роки.

Згідно з пунктом 153 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 року № 593, у рік звільнення із служби особам рядового і начальницького складу в разі невикористання ними щорічних основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки особам рядового і начальницького складу, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, у тому числі за не використані дні щорічних відпусток у минулі роки.

З вищезазначених норм вбачається, що право на компенсацію за невикористані дні відпустки особа, яка проходить службу цивільного захисту, набуває у рік звільнення зі служби.

За обставинами даної справи позивач звільнений з військової служби 03.06.2024, отже саме з вказаної дати позивач набув право на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки, в тому числі за період з 2015 по 2018 роки та з 2022 по 2023 роки.

Враховуючи, що позивача звільнено вже після 19.07.2022, то застосуванню підлягають саме положення статтею 233 КЗпП України, а саме, тримісячний строк звернення до суду з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Відтак, з приведеного вбачається, що із позовом до адміністративного суду позивач звернувся лише 08.01.2025, тобто поза межами тримісячного строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.

Таким чином, приписи частини першої статті 233 КЗпП України у редакції після 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права підлягають застосуванню до вимог ОСОБА_1 щодо перерахунку грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки в загальній кількості 70 днів.

Суд першої інстанції залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 , виходив з того, що тримісячний строк визначений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду розпочався з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, яким є саме дата ознайомлення із наказом від 14.06.2024 та грошовим атестатом № 126 від 14.06.2024.

За обставинами даної справи колегією суддів встановлено, що із наказом про звільнення від 14.06.2024 та грошовим атестатом № 126 від 14.06.2024 позивач ознайомився саме 14.06.2024, що не заперечувалось учасниками справи.

Отже, за початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (щодо вимог про правильність обрахунку грошової компенсації при звільненні за невикористані відпустки як за період 2022-2023 роки, так із за період 2015-2018 роки) у даній справі слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 14.06.2024, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, при розгляді справи №460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року) (пункти 77-79).

В той же час, дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання виплати, демонструючи свою необізнаність щодо причин визначення спірного розміру виплати звернулась до вповноваженої особи із заявою про надання відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від такого органу відповіді на подану заяву.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання про це дізнатися не можуть розглядатися як поважна причина пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки є результатом суб`єктивних дій самого позивача, а не об`єктивно існуючими обставинами, що перешкоджають їй вчасно реалізувати своє право на судовий захист.

Колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

При цьому, суд наголошує, що наведені позивачем доводи не відносять до доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку.

Жодних письмових пояснень від позивача та представника позивача щодо вчинених дій на отримання від відповідача розміру виплачених сум в період з 14.06.2024 (моменту звільнення та інформування про розмір остаточного розрахунку) по 24.12.2024 матеріали справи не містять.

Отже, в ході розгляду даної справи судом не встановлено обставин та позивачем таких обставин не приведено, які б вказували на поважність причин пропуску визначеного законом строку для звернення до суду із вимогами щодо неправильності обрахунку грошової компенсації при звільненні за невикористані відпустки за період 2015-2018 та 2022-2023 роки.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин редакції статті 233 КЗпП України, чинної на момент звернення позивача до суду із позовом, що передбачає залишення без розгляду позовної заяви.

Твердження апеляційної скарги позивача про те, що наказ щодо виключення позивача зі списків особового складу та грошовий атестат не є належним доказом інформування позивача про нараховані йому грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки як учасника бойових дій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за висновками Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, які викладно у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, зокрема, шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

В той же час, інші зауваження позивача, які викладено в апеляційній скарзі, про те, що наказ щодо виключення позивача зі списків особового складу за своїм змістом суперечить змісту грошового атестату, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, в грошовому атестаті № 126 від 14.06.2024 позивача дійсно не зазначено про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки. За таких обставин, на момент ознайомлення з грошовим атестатом позивач був обізнаний про наявність суперечностей щодо не нарахування йому компенсації за невикористані дні відпустки у відповідно до вимог наказу про виключення зі списків особового складу.

Однак, знаючи про наявність такої розбіжності позивач з позовом до суду звернувся лише через пів року після звільнення.

Відтак, такі доводи не спростовують поважності причин пропуску визначеного законом строку для звернення до суду, адже знаючи про такі розбіжності позивач не звернувся до суду у тримісячний строк після ознайомлення з наказом та атестатом.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що з огляду на положення статті 225 КЗпП України у спорах про виплату належної заробітної плати працівник може звернутися до комісії по трудовим спорам без обмеження будь-яким строком, у зв`язку з чим позивач до суду звернувся без пропуску визначеного законом строку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки по-перше, предметом спору у даній справі є грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій при звільненні, яка не є складовою щомісячних основних видів грошового забезпечення, по-друге, звернення до комісії по розгляду трудових спорів не змінює обчислення строку для звернення до суду визначеного статтею 233 КЗпП України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не встановила порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Інші доводи на, які посилався заявник апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 по справі № 480/149/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова