Справа № 300/6504/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/6504/24 пров. № А/857/33880/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІСОВА КОМПАНІЯ НІКА» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року (головуючий суддя Могила А.Б., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/6504/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІСОВА КОМПАНІЯ НІКА» до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

ТОВ «ЛІСОВА КОМПАНІЯ НІКА» звернулося в суд з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.04.2024 №00/10309/0405, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 13506,29 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що із змісту акту перевірки вбачається, що податковим органом не надавалась оцінка обставинам, які б свідчили про наявність чи відсутність умислу в діях (бездіяльності) позивача. Зазначає, що нарахування контролюючим органом штрафних санкцій за прострочення сплати податкових зобов`язань з ПДВ, сплачених 20.12.2023, з граничним терміном сплати 20.12.2023 є протиправним. Вказує, що згідно з пунктом 52-1 підрозділу ХХ Перехідні положення ПК України за порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 01.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, тобто по 30.06.2023, штрафні санкції не застосовуються. Наголошує, що усі сумніви щодо наявності обставин, за яких особа може бути притягнута до відповідальності за порушення податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючий орган, трактуються на користь такої особи, оскільки контролюючим органом не доведено, що позивач умисно вчинив дії щодо несвоєчасної сплати грошового зобов`язання.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що ТОВ "Лісова компанія Ніка" пройшло процедуру державної реєстрації, перебуває на обліку в органі податкової служби, зареєстроване платником податку на додану вартість (а.с.7-11).

Головним управлінням Державної податкової служби в Івано-Франківській області проведено камеральну перевірку щодо порушення термінів сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість, податку на прибуток Товариством з обмеженою відповідальністю "Лісова компанія Ніка".

За результатам перевірки контролюючим органом 02.04.2024 складено акт №6349/09-19-04-05/44053727, відповідно до висновків якого встановлено порушення термінів сплати грошового зобов`язання, визначеного у податкових деклараціях/уточнюючих розрахунках:

-з податку на прибуток, поданій 08.08.2022 №;

-з податку на додану вартість, поданих 19.12.2023 №, №; 18.01.2024 № та № (а.с.8-11).

Не погодившись із висновками акту, позивач 15.04.2024 подав свої заперечення до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області, де просив переглянути результати перевірки (а.с.13-16).

Відповідачем 23.04.2024 винесено податкове повідомлення-рішення №00/10309/0405, яким за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість застосовано до позивача штраф у сумі 13506,29 грн. та податкове повідомлення-рішення №00/10307/0405, яким за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств застосовано штраф в сумі 5001,30 грн. (а.с.17-24).

Позивач не погодився з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями від 23.04.2024, оскаржив їх в адміністративному порядку до Державної податкової служби України.

Державна податкова служба України 11.07.2024 винесла рішення, яким скасувала податкове повідомлення-рішення №00/10307/0405 від 23.04.2024 в частині застосування штрафу за несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань з податку на прибуток у сумі 4500 грн., а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення та податкове повідомлення-рішення від 23.04.2024 №00/10309/0405 залишила без змін (а.с.26-31).

Вважаючи податкове повідомлення-рішення №00/10309/0405 від 23.04.2024 протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

У частині 2 статті 19 Конституції України та частині 2 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України).

Згідно ст.75 ПКУ контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.

Предметом камеральної перевірки також можуть бути, серед іншого, своєчасність сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість.

З матеріалів справи вбачається, що за результатом проведеної камеральної перевірки податковим органом складено акт №6349/09-19-04-05/44053727 від 02.04.2024, відповідно до висновків якого встановлено порушення термінів сплати грошового зобов`язання, визначеного у податкових деклараціях/уточнюючих розрахунках з податку на додану вартість, поданих 19.12.2023 №, №; 18.01.2024 № та № (а.с.8-11).

Відповідно до підпункту 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За приписами пункту 49.1 статті 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

У разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку (пункт 50.1 статті 50 ПК України).

Згідно пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Отже, податкові зобов`язання, які самостійно визначені платником у податкових деклараціях, є узгодженими.

Платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (пункт 57.1 статті 57 ПК України).

Колегія суддів зазначає, що вирішенню підлягає питання правомірності застосування штрафу у розмірі 5 відсотків суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання з податку на додану вартість на підставі пункту 124.1 статті 124 Податкового кодексу України.

При цьому, апелянт не наводить пояснення щодо причин несплати податку на додану вартість, виникнення та накопичення податкового боргу. Доводи апеляційної скарги стосуються зарахування від`ємного значення у зменшення податкового боргу в порядку погашення податкової заборгованості згідно з уточнюючими розрахунками.

Апелянт наголошує про відсутність умислу в діях (бездіяльності) Товариства.

Відповідно до пункту 124.1 статті 124 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Зазначена норма, як виплаває з її змісту, є універсальним приписом, який підлягає застосуванню в будь-яких випадках прострочення сплати узгодженого податкового зобов`язання, незалежно від того, з яких причин платником податків було здійснено несвоєчасну сплату. Після фактичного погашення боргу платник податку повинен сплатити суму штрафу в розмірі, який залежить від терміну прострочення.

Пунктами 124.2 та 124.3 статті 124 Податкового кодексу України передбачено штрафні санкції за діяння, передбачені пунктом 124.1, але ті, що вчинені умисно.

Пунктами 109.2, 109.3 статті 109 Податкового кодексу України встановлено, що порушення податкового законодавства та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.

У випадках, визначених пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2-123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125-1.2-125-1.4 статті 125-1 цього Кодексу, необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи.

Стаття 112 Податкового кодексу України визначає загальні умови притягнення до фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

У постановах від 16.03.2023 у справі № 600/747/22-а, від 03.08.2023 у справі № 520/22505/21, від 22.08.2023 у справі № 520/18519/21 Верховний Суд сформулював висновки, які дають можливість розмежувати обставини, які утворюють склад правопорушення, за яке платник податків може бути притягнутий до відповідальності на підставі пунктів 124.1, 124.2 або 124.3 статті 124 Податкового кодексу України.

Так, позиція Верховного Суду, якщо її систематизувати, полягає в тому, що відповідальність, передбачена пунктом 124.1 статті 124 Податкового кодексу України не пов`язана із встановленням/доведенням вини платника податків у формі умислу у вчиненому діянні (дії або бездіяльності). Для притягнення до фінансової відповідальності платника податків згідно з цією нормою за загальним правилом достатнім є виявлення факту допущення платником податків порушення строку сплати узгодженої суми грошового зобов`язання. Водночас обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує настання відповідальності у вигляді штрафу за пунктами 124.2 і 124.3 статті 124 Податкового кодексу України є доведення контролюючим органом вини платника податків у формі умислу, а саме, - що платник податків мав можливість вжити заходи щодо дотримання правил та норм Податкового кодексу України, але умисно не вчиняв певні дії щодо сплати узгодженої суми грошового зобов`язання.

Невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством правил завжди є наслідком дій (бездіяльності) особи, які кваліфікуються як умисні, оскільки як невиконання так і неналежне виконання є порушенням обов`язків, закріплених за платником податків у статті 16 Податкового кодексу України. Вина є характеризуючою обставиною дій (бездіяльності) особи, яка полягає у тому, що особа повинна та може дотримуватися встановлених Кодексом правил та норм. Вина в податкових правопорушеннях завжди нерозривно пов`язана з встановленням умислу. У противагу цьому слід зазначити, що умисел у діях платника податків відсутній, якщо результат його поведінки не залежить від змісту і порядку дій. Тобто у разі, коли платник, діючи своєчасно, добросовісно й з належною обачністю не зміг би уникнути негативних наслідків податкового характеру.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.04.2024 у справі № 160/22731/21.

Тобто, відповідальність, передбачена пунктом 124.1 статті 124 Податкового кодексу України, не пов`язана із встановленням/доведенням вини платника податків у формі умислу у вчиненому діянні (дії або бездіяльності). Для притягнення до фінансової відповідальності платника податків згідно з цією нормою за загальним правилом достатнім є виявлення факту допущення платником податків порушення строку сплати узгодженої суми грошового зобов`язання.

Наведене спростовує доводи апелянта про недоведеність вини та відсутність умислу в діях Товариства.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем було пропущено строк сплати узгоджених сум податкового зобов`язання з податку на додану вартість, зокрема, по уточнюючому розрахунку податкових зобов`язань з ПДВ від 19.12.2023 № на суму 85376,15 грн. - термін сплати до 20.12.2023, дата фактичного зарахування коштів 20.12.2023, кількість днів прострочення 1; на суму 898,85 грн. - термін сплати до 20.12.2023, дата фактичного зарахування коштів 20.12.2023, кількість днів прострочення 1; по уточнюючому розрахунку податкових зобов`язань з ПДВ від 19.12.2023 № на суму 111385 грн. - термін сплати до 20.12.2023, дата фактичного зарахування коштів 20.12.2023, кількість днів прострочення 1; по уточнюючому розрахунку податкових зобов`язань з ПДВ від 17.01.2024 (поданий 18.01.2024) № на суму 57549,85 грн. - термін сплати до 19.01.2024, дата фактичного зарахування коштів 22.01.2024, кількість днів прострочення 4; по уточнюючому розрахунку податкових зобов`язань з ПДВ від 17.01.2024 (поданий 18.01.2024) № на суму 0,85 грн. - термін сплати до 19.01.2024, дата фактичного зарахування коштів 24.01.2024, кількість днів прострочення 6; на суму 14915,15 грн. - термін сплати до 19.01.2024, дата фактичного зарахування коштів 22.01.2024, кількість днів прострочення 4.

Зведені дані по затримці сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з ПДВ наведено в додатку до акту перевірки від 02.04.2024 №6349/09-19-04-05/44053727 та не заперечуються позивачем.

З матеріалів справи встановлено, що згідно з поданими платником податків уточнюючими розрахунками, контролюючий орган здійснив зарахування таких в погашення заборгованості.

Відповідно до пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення, незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом. Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно з пунктом 131.2 статті 131 Податкового кодексу України при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.

Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеного порядку), контролюючий орган самостійно здійснює такий розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.

Факт узгодження грошового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що невиконання обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання призводить до набуття таким зобов`язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом.

Щодо доводів апелянта про те, що згідно з пунктом 52-1 підрозділу ХХ Перехідні положення ПК України за порушення податкового законодавства, вчинених протягом періоду з 01.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, тобто по 30.06.2023, штрафні санкції не застосовуються, то колегія суддів зазначає наступне.

Звільнення від відповідальності за порушення термінів сплати податку на прибуток передбачено лише для платників податків щодо сплати суми податкового зобов`язання з податку на прибуток, граничний термін якої припадає на період починаючи з 24.02.2022 до 27.05.2022 (дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану") за умови сплати податків та зборів у строк не пізніше 1 серпня 2022 року.

У зв`язку із набранням чинності 27.05.2022 Закону №2260-IX припинили застосовуватися положення законодавства щодо мораторію, що врегульовувалися пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України.

При цьому, колегія суддів наголошує, що спірним у даному випадку є лише нарахування штрафних санкцій з податку на додану вартість.

Водночас, Наказом Міністерства фінансів України №225 29.07.2022 затверджено Порядок підтвердження можливості чи неможливості виконання платником податків обов`язків, визначених у підпункті 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України (далі - Порядок №225).

Пунктом 1 розділу ІІІ Порядку №225 встановлено, що контролюючий орган встановлює причинно-наслідковий зв`язок між обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), що сталися в результаті збройної агресії російської федерації, безпосереднім впливом таких обставин саме на такого платника та можливістю виконання ним податкового обов`язку станом на дату, на яку припадає граничний термін виконання такого обов`язку, та керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає вмотивоване рішення щодо можливості чи неможливості своєчасного виконання платником податків свого податкового обов`язку (далі - Рішення) за формою, що додається.

З наведеного вбачається, що платник податків звільняється від відповідальності щодо строків виконання ним податкового обов`язку тільки у разі прийняття контролюючим органом рішення щодо неможливості своєчасного виконання платником податків свого податкового обов`язку.

Оскільки такого рішення відносно позивача податковим органом прийнято не було, позивач зобов`язаний був дотриматися норм чинного законодавства та своєчасно виконувати покладені на нього податкові зобов`язання.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач повідомляв відповідача про неможливість сплати податкових зобов`язань через відсутність коштів на рахунках чи неможливість їх використання, чи будь-які інші обставини.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем правомірно накладено на позивача штраф у розмірі 5 відсотків від суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання та притягнуто до відповідальності на підставі п. 124.1 ст. 124 ПК України.

Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем на підставі закону, обгрунтовано, з дотриманням відповідної процедури.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІСОВА КОМПАНІЯ НІКА» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у справі № 300/6504/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар