Справа № 380/19760/24
Суддя: Андрусів Уляна Богданівна
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 рокусправа № 380/19760/24

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд

у складі головуючої судді Андрусів У. Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Карпенко Ю. В.

представника позивача Жиляка М. Д.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду (залишення без реалізації) рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років відповідно до підпункту «г» пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- визнати право на звільнення із військової служби ОСОБА_1 на підставі поданого ним рапорту вх. №16539 від 16.05.2024 у зв`язку з сімейними обставинами, а саме з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути поданий ОСОБА_1 рапорт вх. №16539 від 16.05.2024 та за результатами розгляду рапорту звільнити з військової служби;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 400000 грн.

Разом з позовною заявою подав клопотання про витребування доказів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . З метою реалізації права на звільнення з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме у зв`язку з необхідністю здійснення виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, 15.05.2024 звернувся із рапортом до командира автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна роти забезпечення продовольством, речовим та військово-технічним майном БМЗ в/ч НОМЕР_1 , до якого додав документи, що підтверджують підставу для звільнення. За результатами розгляду рапорту командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято рішення про залишення його без реалізації через відсутність правової підстави для звільнення та наявність інших осіб, які зобов`язані виховувати його дитину. З відмовою у звільненні з військової служби позивач не погоджується. На його переконання, до спірних відносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на момент подання рапорту, а не його розгляду. Констатує, що протиправною бездіяльністю відповідача йому завдано моральну шкоду, яку оцінює у 400000 грн. За захистом свого порушеного права звернувся до суду з цим позовом.

04.10.2024 ухвалою судді позовну заяву залишено без руху.

На виконання вимог ухвали 11.10.2024 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано заяву про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду.

15.10.2024 ухвалою судді заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду задоволено, причини пропуску позивачем строку звернення до суду визнано поважними та поновлено такий строк.

Цією ж ухвалою позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.11.2024.

01.11.2024 представник позивача подав заяву про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 04.11.2024 заяву представника позивача задоволено та вирішено розглядати справу у режимі відеоконференції.

06.11.2024 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує тим, що рапорт позивача про звільнення з військової служби зареєстровано 16.05.2024 за вх. №16539 та за результатом його розгляду прийнято рішення про залишення без реалізації. Підставами для відмови слугувало те, що правова підстава для звільнення з військової служби, яку у рапорті вказує позивач, законодавством не передбачена, а також наявність іншої особи, яка зобов`язана виховувати дитину з інвалідністю. Звертає увагу, що розгляд рапорту здійснено з дотриманням законодавчо встановлених вимог.

Стверджує, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню нормативно-правовий акт, чинний на момент розгляду рапорту та прийняття рішення. При цьому покликається на норму Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме ч. 12 ст. 26 (у редакції Закону №3633-IX, який набрав чинності з 18.05.2024), за змістом якої військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема, у зв`язку з виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. З огляду на те, що у сина позивача ОСОБА_2 є мати, яка до того ж визнана законним представником дитини з інвалідністю, відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби.

Крім того, констатує, що заподіяння моральної шкоди позивачу не підтверджено жодними доказами. З урахуванням викладеного просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 07.11.2024 оголошено перерву до 28.11.2024 для надання можливості представнику позивача ознайомитися з відзивом на позовну заяву та відреагувати на нього.

12.11.2024 представник позивача подав відповідь на відзив, у якому зазначає, що позивач є батьком дитини з інвалідністю до 18 років, тому має право на звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обв`язок і військову службу». Це право реалізував у спосіб, передбачений чинним законодавством, шляхом подання рапорту. Зазначає, що це право не може бути припинено через зміну нормативного регулювання на момент розгляду рапорту.

28.11.2024 судове засідання відкладено до 26.12.2024 у зв`язку з неявкою відповідача.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці розгляд справи призначений на 26.12.2024 не відбувся.

09.01.2025 у підготовчому судовому засіданні представник позивача клопотання про витребування доказів не підтримав, оскільки запитувані документи відповідач додав до відповіді на адвокатський запит.

Підготовче засідання відкладено на 06.02.2025 для надання позивачем додаткових доказів.

Ухвалою суду від 06.02.2025 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 20.02.2025.

У судовому засіданні 20.02.2025 суд постановив закінчити з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та відкласти розгляд справи до 13.03.2025 для підготовки до судових дебатів.

У судову засіданні 13.03.2025, керуючись приписами ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд постановив повернутися до з`ясування обставин у справі у зв`язку з необхідністю з`ясування нових обставин, що мають значення для справи.

Постановлено ухвалу про витребування у військової частини НОМЕР_1 доказів.

На виконання вимог ухвали від 13.03.2025 відповідач подав витребовувані документи.

02.04.2025 оголошено скорочене рішення.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач у судові засіданні не з`являвся, явку повноважного представника не забезпечив.

Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що сторонами не заперечується.

Суд установив, що позивач є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 07.04.2010 серії НОМЕР_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 є дитиною з інвалідністю з дитинства.

15.05.2024 позивач звернувся із рапортом до командира автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна роти забезпечення продовольством, речовим та військово-технічним майном БМЗ в/ч НОМЕР_1 , у якому просив звільнити його з військової служби. Правовою підставою для звільнення з військової служби зазначив підпункт «г» пункт 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

До рапорту додав такі документи:

- копію паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ;

- копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 від 07.04.2010 серії НОМЕР_2 ;

- копію посвідчення дитини інваліда з дитинства на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 ;

- копію медичного висновку від 25.03.2025 №175 про дитину (підлітка)-інваліда віком до 18 років;

- копію консультаційного висновку спеціаліста ЛКК №41;

- копію виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2180;

- копію індивідуальної реабілітації дитини-інваліда від 25.03.2025 №176 (вікова категорія від 0 до 18 років), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.2007 №623.

18.09.2024 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо надання копії наказу (витягу з наказу) військової частини НОМЕР_1 про прийняття на військову службу ОСОБА_1 та/або зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та усіх матеріалів особової справи позивача.

Листом від 10.07.2024 №5700 відповідач повідомив представника позивача про те, що рапорт ОСОБА_1 розглянуто командиром військової частини НОМЕР_1 та прийнято рішення про залишення його без реалізації. Підставою для прийняття такого рішення слугувало відсутність такої підстави як звільнення з військової служби у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

У листі також зазначено, що у ОСОБА_2 є мати ОСОБА_3 , яка зазначена в посвідченні серії НОМЕР_4 як його законний представник (опікун). Крім того, констатовано, що до рапорту не додано документів, які підтверджували відсутність осіб, які зобов`язані виховувати ОСОБА_2 .

Зважаючи на відсутність підстави для звільнення з військової служби, зазначеної у рапорті, а також наявність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю, звільнення позивача є неможливим.

Вважаючи поведінку відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ протиправною, позивач пред`явив цей позов.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із відмовою у звільненні позивача з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За правилами ч. 1-4 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 17 Закону України від 06.12.1991 №1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ).

Частинами 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 5 зазначеної норми від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Статтею 24 Закону № 2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Згідно з ч. 3 цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону №2232-XII, а у ч. 4 цієї норми наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).

Зокрема, за правилами пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, яка була чинною на день звернення позивача з рапортом до відповідача) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

18.05.2024 набрав чинності Закон України від 11.04.2024 № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» (далі Закон № 3633-IX), яким ст. 26 «Звільнення з військової служби» Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.

За змістом пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ у новій редакції військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Своєю чергою, п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин або інших поважних причин, які дають підстави для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, зокрема виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Порівняльний аналіз наведених нормативних приписів у відповідних редакціях дає змогу виснувати, що умови звільнення з військової служби у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років після 18.05.2024 (дати набрання чинності Законом № 3633-IX) змінилися порівняно з тими, які діяли до цієї дати.

Так, звільнення військовослужбовця з військової служби для виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років з 18.05.2024 допускається лише у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. До вказаної дати Закон №2232-ХІІ такої вимоги не містив.

Суд установив, що 16.05.2024 позивач звернувся з рапортом до командира автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна роти забезпечення продовольством, речовим та військово-технічним майном БМЗ в/ч НОМЕР_1 (рапорт зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 16.05.2024 за вх. №16539), у якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

За наслідками розгляду рапорту командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту через з наявність іншої особи, яка зобов`язана виховувати сина позивача, зокрема матері ОСОБА_3 , про що представника позивача повідомлено листом від 10.07.2024 №5700.

Отже, у цій справі виникла ситуація, за якої звернення позивача з рапортом про звільнення з військової служби та його розгляд відповідачем відбувалися під час дії різних редакцій норми ст. 26 Закону №2232-ХІІ, яка визначає право військовослужбовця звільнитися з військової служби для здійснення виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Відповідач, отримавши рапорт позивача, розглянув його з урахуванням редакції ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, яка діяла на момент розгляду рапорту, а не на момент звернення позивача з ним.

Суд уважає таку поведінку відповідача недобросовісною та несправедливою, оскільки звертаючись з рапортом про звільнення під час дії норми закону, за якою позивач (на його думку) мав право на звільнення та з урахуванням вимог цієї норми сформував необхідний пакет документів, позивач мав законні і цілком обґрунтовані очікування, що такий рапорт буде розглянутий згідно з редакцією тієї норми, яка діяла на момент його подання.

У спірній ситуації підлягає застосуванню конституційний принцип незворотності дії закону у часі. Особливістю дії у часі норм процесуального права є те, що така дія має негайний характер, і це означає обов`язок застосування норми, яка була чинною на момент здійснення відповідної дії.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від -09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Конституційний Суд України також сформував позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

У контексті застосування принципу незворотності дії закону у часі це означає, що у разі, якщо правовідносини стосовно реалізації певного права розпочато у період чинності нормативно-правового акта, за умови, що особа здійснила конкретні дії, що виражають її волевиявлення стосовно реалізації права (звернулась до суб`єкта владних повноважень, подала повний пакет документів тощо), то особа повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації відповідного права, навіть якщо до завершення реалізації права вони втратили чинність.

Розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом, що узгоджується з принципом правової визначеності.

Отже, рапорт позивача про звільнення з військової служби повинен був розглядатися відповідачем за тією нормою, яка була чинна на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (звернення до суб`єкта владних повноважень з рапортом).

Відтак, відповідач неправомірно вимагав у позивача підтвердження відсутності осіб, які зобов`язані виховувати ОСОБА_2 , оскільки така вимога не була передбачена редакцією норми ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, що діяла на момент звернення позивача із відповідним рапортом про звільнення.

З листа командира військової частини НОМЕР_1 від 10.07.2024 №5700 вбачається, що єдиною підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби слугувало ненадання ним документів, які б підтверджували відсутність осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю до 18 років.

Оскільки не встановлено обов`язку позивача підтверджувати відсутність осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю, на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII, суд, з урахуванням наданих позивачем документів, які підтверджують статус його сина, дійшов висновку, що позивач має право на звільнення з військової служби, що свідчить про протиправність відмови відповідача у задоволенні рапорту.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду (залишення без реалізації) рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд зауважує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Суд вже зазначав, що рапорт позивача розглянутий командиром військової частини НОМЕР_1 , ним прийнято рішення про залишення такого без реалізації через відсутність підстав для звільнення з військової служби. Відтак, вказані дії не можуть вважатись бездіяльністю.

З огляду на викладене вище, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України (якою передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень) наявні підстави для виходу за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав позивача та прийняття рішення про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній до внесення змін Законом №3633-ІХ від 11.04.2024) за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд ураховує таке.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до п.10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на висновок суду про протиправність дій відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби суд повинен вирішити питання про обрання ефективного способу захисту його порушеного права.

Ураховуючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами, характер дій відповідача, визнаних судом протиправними, а також те, що відповідач вже розглянув рапорт позивача, суд уважає, що ефективним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби від 15.05.2024).

Оскільки пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII містить імперативний припис, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, суд вважає, що у цьому випадку відсутня дискреція відповідача щодо прийняття рішення.

Вимога про визнання права на звільнення з військової служби задоволенню не підлягає, оскільки такий спосіб захист як «визнання права» не передбачений КАС України.

Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 400000 грн суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) регламентовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Застосовуючи наведені правові висновки Верховного Суду у контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що позивач не довів, що його негативні емоції, спричинені відмовою у звільненні з військової служби, досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (у контексті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність його діянь (дій чи бездіяльності).

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своєї поведінки, пов`язаної з відмовою у звільненні позивача з військової служби. Доводи відповідача спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Тому такі міркування суд не враховує.

За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, водночас обравши ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, незалежно від формулювання позовних вимог, яке зазначене у позовній заяві.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову до суду судовий збір не сплачував, а тому його розподіл на підставі ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній до внесення змін Законом №3633-ІХ від 11.04.2024) за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби від 15.05.2024).

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Судовий збір розподілу не підлягає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Повний текст рішення складено 14.04.2025.

СуддяАндрусів Уляна Богданівна