Справа № 520/27017/24
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р.Справа № 520/27017/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 25.02.25 у справі № 520/27017/24

за позовом ОСОБА_1

до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі також відповідач), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства, щодо незняття арешту з майна боржника, ОСОБА_1 , при завершенні виконавчого провадження;

- зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з усього майна (невизначене майно, все майно) боржника, ОСОБА_1 , який був накладений на підставі повідомлення ДВС у Київському р-ні м. Харкові №27384 від 31.10.2006, зареєстрований 14.11.2006 за №4048505 реєстратором, Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року закрито провадження у справі 520/27017/24 за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану ухвалу, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо того, що позовні вимоги не стосуються порушення прав на прийняття спадщини і обґрунтовані саме неправомірними діями відповідача щодо накладення арешту на все майно позивача та бездіяльністю відповідача щодо незняття арешту з цього майна, оскільки обтяження у вигляді арешту майна та заборони його відчуження порушує права та інтереси позивача в частині вільного розпорядження своїм майном. Водночас суд першої інстанції не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б могли ідентифікувати позивача як учасника цивільних або господарських відносин, а також те, що в якості підстави позову порушення спадкових прав позивача не вказано взагалі. Позивач зазначає, що оскільки неможливо визначити в рамках якого виконавчого провадження накладено арешт на її нерухоме майно, відтак і неможливо визначити і спір у справі із процесом виконання рішення суду, який розглянув справу, тому такий спір не підсудний суду загальної юрисдикції, а має розглядатись саме за правилами адміністративного судочинства, а висновки суду про те, що позов мас розглядатися судом загальної юрисдикції, є передчасним.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

09.04.2025 через систему "Електронний суд" надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України).

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France, заява № 23805/94).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною третьою статті 3 КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Адміністративною справою у розумінні пункту 1 частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За приписами пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, у яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 390911130 від 14.08.2024 на майно ОСОБА_1 , згідно з повідомленням №27384 від 31.10.2006 ДВС у Київському р-ні м. Харкова, наявний відповідний запис про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 4048505 від 14.11.2006.

В подальшому. 14.08.2024, позивач подав до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові заяву щодо зняття арешту з майна ОСОБА_1

Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові у листі № 26.21/34/188/24 СЛВ від 18.09.2024 повідомив, що згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень (далі - АСВП) та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень - окремого спецрозділу, який є архівною складовою частиною автоматизованої системи виконавчого провадження та містить відомості про виконавчі провадження, зареєстровані до запровадження системи, за пошуковими критеріями ПІБ та РНОКПП відносно боржника ОСОБА_1 станом на 31.10.2006 (дата повідомлення №27384 ДВС у Київському р-ні м. Харкова) не виявлено, та зазначив про відсутність можливості встановити виконавчий документ для забезпечення виконання якого було накладено арешт.

Тобто за повідомленням відповідача запис про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 4048505 від 14.11.2006, неможливо ідентифікувати, як такий, що винесений в рамках конкретного виконавчого провадження.

В подальшому позивач звертався до відповідача із проханням вжити заходи щодо зняття арешту з майна шляхом подання заяви про зняття арешту та отримав відмову, з огляду на що, вважаючи такі дії неправомірними, звернувся до суду з позовом у цій справі.

Позивач переконує, що оскільки неможливо визначити в рамках якого виконавчого провадження накладено арешт на її нерухоме майно, відтак спір у справі не пов`язаний із процесом виконання рішення суду, який розглянув справу, тому такий спір не підсудний суду загальної юрисдикції, а має розглядатись саме за правилами адміністративного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що суть спору полягає у знятті арешту з майна позивача з метою відновлення позивачу майнових прав (скасування чинного обтяження) на нерухоме майно і оскільки вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, то відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції; вирішення вказаних вимог за правилами адміністративного судочинства законом не передбачено.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на таке.

Положеннями частини першої статті 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Колегія суддів зауважує, що для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Так, підставою цього позову ОСОБА_1 визначила наявність арешту, накладеного на її нерухоме майно та відмову відповідача вчинити дії щодо зняття арешту з майна.

За приписами частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Частиною третьою статті 9 КАС України передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто саме позивач у позовній заяві визначає порушене право та спосіб його захисту.

Поряд із цим, за відсутності встановлених у справі обставин щодо накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 у межах певного виконавчого провадження чи іншого провадження, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що спір у справі належить вирішувати суду цивільної юрисдикції.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07 лютого 2025 року у справі № 520/18834/24.

Водночас суд першої інстанції, як на підтвердження своїх доводів щодо необхідності розгляду спору за правилами цивільного судочинства помилково послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 340/25/19, оскільки позов у цій справі було подано спадкоємицею боржника у виконавчому провадженні № 23555996, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого судом цивільної юрисдикції і накладення арешту на невизначене майно спадкодавця перешкоджало позивачу оформити її спадкове право на нерухоме майно. Проте у справі, що розглядається, позов подано учасником виконавчого провадження та як уже зазначено, судом не було встановлено, у межах якого виконавчого провадження накладено арешт на майно.

Посилання суду апеляційної інстанції на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 21.08.2019 у справі № 911/1247/18 не є обґрунтованими, оскільки за обставинами цієї справи арешт накладено у межах кримінальної справи на підставі положень Кримінального процесуального кодексу України 1960 року, які регулюють питання щодо обов`язку забезпечення цивільного позову та передбаченої законом (можливої) конфіскації майна і спір у справі мотивовано позбавленням власника права розпоряджатися своїм майном.

Отже, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, приймаються колегією суддів у якості належних.

Відповідно до частини третьої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану ухвалу, порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 у справі № 520/27017/24 скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк