Справа № 160/9538/25
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2025 року Справа № 160/9538/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняДубина Ю.О.
представника позивача представника відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 Кушнір А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як законного представника в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить:
Позовні вимоги обгрунтовані наступним:
позивач народив на території України двох дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є громадянами України за народженням;
вказані обставини є підставою для видачі посвідки на тимчасове або постійне проживання та у подальшому для набуття громадянства України;
оскаржуваним рішення скасовано дію посвідки на тимчасове проживання в Україні, строк дії якої скінчився 28.09.2022 року.
Ухвалою суду від 03.04.2025 року відкрито провадження у справі, вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, відмовлено у залучені до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, органу опіки в особі виконавчого комітету Центрально-Міської районної в місті ради.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки шлюб позивача розірвано. Після розлучення позивач не повідомив про це відповідача, після скасування посвідки на тимчасове проживання позивач не оформив зняття з реєстрації за місцем проживання, посвідку на тимчасове проживання позивач не здав та не виїхав за межі території України.
Ухвалою суду від 16.04.2025 року відмовлено у задоволенні клопотань ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про роз`єднання позовних вимог та залишення без розгляду частини заявлених позовних вимог, які викладені у відзиві на позовну заяву; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як законного представника в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дій відповідача стосовно подачі відзиву на позовну заяву зловживанням процесуальним правом та повернення відзиву суб`єкту звернення; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як законного представника в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про залучення до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки в особі виконавчого комітету Центрально-Міської районної в місті ради.
Позивачі у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги.
Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову.
Суд, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін встановив наступне.
Позивач є громадянином Республіки Азербайджан та 07.10.2021 року та отримав посвідку на тимчасове проживання на території України терміном дії до 27.09.2022 року.
Посвідка на тимчасове проживання на території України № НОМЕР_1 від 07.10.2021 року терміном дії до 27.09.2022 року оформлена на підставі укладеного шлюбу з громадянином України.
Рішення відповідача №77815 від 18.08.2023 року посвідка на тимчасове проживання позивача скасована на підставі п.6-1 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 322, оскільки шлюб позивача з громадянином України розірвано.

Рішенням відповідача № 018023 від 21.03.2025 року про примусове повернення до країни походження вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України у термін до 19.04.2025 року.

Вказане рішення обгрунтовано тим, що посвідка на тимчасове проживання позивача скасована; після розлучення позивач не повідомив про це відповідача, після скасування посвідки на тимчасове проживання позивач не оформив зняття з реєстрації за місцем проживання, посвідку на тимчасове проживання позивач не здав та не виїхав за межі території України.

Щодо правомірності рішення відповідача №77815 від 18.08.2023 року, то суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2022 № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» передбачено, що посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам Російської Федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування. Іноземці або особи без громадянства, крім громадян Російської Федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану.

За вказаних обставин, посвідка на тимчасове проживання на території № НОМЕР_1 від 07.10.2021 року підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування, а тому може бути скасована рішенням відповідача.

Згідно вимог ч.14 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування.

Відповідно до ч.14 ст. 4 вказаного вище закону України іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач отримав посвідку на тимчасове проживання на території № НОМЕР_1 від 07.10.2021 року саме на підставі укладеного шлюбу з громадянином України.

Судом встановлено, що шлюб позивача з громадянином України розірвано 14.03.2023 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, яка міститься у матеріалах справи.

Згідно п.6-1 п.63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 322, посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: якщо з`ясується, що в іноземця або особи без громадянства припинилися підстави для перебування на території України, або якщо після оформлення посвідки з`ясується, що юридичний факт підтверджений/засвідчений відповідним документом, зазначеним у частинах четвертій - сімнадцятій статті 5 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, який подавався іноземцем або особою без громадянства для оформлення посвідки, визнано недійсним, скасованим, нікчемним або таким, що не відбувся.

Отже, розірвання шлюбу позивача з громадянином України є підставою для скасування посвідки на тимчасове проживання на території № НОМЕР_1 від 07.10.2021 року.

Оскаржуване рішення прийнято 18.08.2023 року, тобто після розірвання шлюбу позивача з громадянином України.

Оскаржуване рішення направлялось засобами поштового зв`язку за адресою реєстрації позивача згідно п.65 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 322, що підтверджується копією конверту, що міститься у матеріалах справи, однак поштове відправлення повернулося із відміткою про причини невручення.

За вказаних обставин, відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення дотримався законодавства України, а рішення відповідача №77815 від 18.08.2023 року про скасування посвідки на тимчасове проживання є правомірним.

Стосовно правомірності рішення відповідача № 018023 від 21.03.2025 року про примусове повернення до країни походження.

Вказане рішення обгрунтовано тим, що посвідка на тимчасове проживання позивача скасована; після розлучення позивач не повідомив про це відповідача, після скасування посвідки на тимчасове проживання позивач не оформив зняття з реєстрації за місцем проживання, посвідку на тимчасове проживання позивач не здав та не виїхав за межі території України.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Статтею 23 Закону № 3773-VI визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Статтею 31 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі Інструкція) іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства. У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.

Судом встановлено, що 18.08.2023 року позивачу скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні, однак останній межі держави не покинув.

Через порушення правил перебування в України щодо позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 203 КУпАП та винесено постанову про накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу 3400 грн.

Судом встановлено, що позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні Закону № 3773-VI вважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, що мало місце у випадку спірних правовідносин.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 755/7030/21.

Отже, порушений позивачем законодавчо установлений порядок перебування на території України є підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

Щодо доводів позивача про порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення, з огляду на відсутність перекладача, Суд зазначає таке.

Право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини стосовно осіб, які не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

Дійсно, Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 у справі № 127/26552/16-а висловив правову позицію, відповідно до якої приписами Інструкції застережена не альтернативна можливість присутності перекладача при оголошенні іноземцю рішення про його примусове повернення, а його обов`язкова наявність при вказаній процедурній дії.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Отже, перекладач та/або законний представник надаються на вимогу особи (іноземця), як то передбачено пунктом 2 Інструкції.

Верховний Суд наголошує, що залучення перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно іноземця є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби в такому випадку зобов`язаний його забезпечити.

В оскаржуваному рішенні присутня інформація про перекладача та підпис останнього.

Тож, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність порушень у процедурі прийняття й оголошення оскаржуваного рішення міграційним органом в аспекті незалучення до цієї процедури перекладача.

Стосовно порушення права позивача на приватне та сімейне життя з боку відповідача та наявність у позивача двох малолітніх дітей, то суд зазначає наступне.

Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач є матір`ю двох малолітніх дітей 2023 та 2025 років народження, що підтверджується копіями свідоцтва про народження, які містяться у матеріалах справи.

Положеннями частини 2 статті 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Відповідно до частини 1 статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України до обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до статті 291 Цивільного кодексу України фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини ( стаття 4 сімейного кодексу України).

За приписами статті 18 Конвенції ООН про права дитини (20.11.1989 р.), батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації ООН прав дитини (20.11.1959 р.), дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно з статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» , суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо асоціальної чи протизаконної характеристики позивача.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, необхідно зазначити, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дітьми, складають сімейне життя для цілей застосування статті 8 Конвенції (пункт 65 постанови у справі Нунез проти Норвегії (Nunez v. Norway) від 28 червня 2011 року (заява №55597/09)).

Втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене статтею 8 Конвенції, в контексті ухвалення рішення про примусове повернення в країну походження, не відповідає нормам законодавства, а отже, не може вважатися законним.

Варто також зазначити, що таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Дотримання інтересів дітей позивача, доля яких, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України, тим паче, зважаючи на те, що позивач єдиний в сім`ї, хто працює та утримує сім`ю.

У цьому контексті суд враховує статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (постанова Європейського Суду з прав людини Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010). Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в країні з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах .

З урахуванням вищенаведеного, міграційна служба приймаючи оскаржуване рішення не доклала належних зусиль для з`ясування факту наявності у позивача малолітніх дітей, які проживають, здобувають освіту в Україні, не взяла до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняла рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Аналогічну позицію займає Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №522/4805/19.

За вказаних обставин, суд вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Судові витрати покладаються на позивача, оскільки позовні вимоги задоволено частково: відмовлено у задоволенні позовної вимоги, за яку підлягає сплаті судовий збір, та задоволено позовну вимогу, за яку судовий збір не підлягає сплаті.

Керуючись ст. 241-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) як законного представника в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В`ячеслава Липинського, 7, ) про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення суб`єкта владних повноважень відповідача Головного управління Державної міграційної служби номер 018023 від 21.03.2025 року про примусове повернення до країни походження, з приписом покинути територію України у термін до 19.04.2025 року, уродженки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання АДРЕСА_2 .

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Апеляційна скарга на судове рішення в адміністративних справах, визначених статтею 288 КАС України, може бути подана в десятиденний строк з дня його проголошення.

В іншій частині судове рішення може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 16 квітня 2025 року.

Суддя С.В. Златін