Справа № 300/3331/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/3331/24 пров. № А/857/3276/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В. Я.,

розглянувши в електронній формі у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року у справі № 300/3331/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Біньковською Н.В. в м. Івано-Франківську в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправною відмову ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 27.03.2024 № 56 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-ІV);

- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IVУ, періоди роботи з 01.09.1981 по 16.08.1982, з 01.08.1988 по 30.07.1989, з 21.07.1989 по 16,12.1995, з 17.03.1996 по 16.12.1996, з 16.12.1996 по 26.03.1998 і з 27.03.1998 по 20.03.2009;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву та призначити пенсію за віком відповідно до Закону № 1058- з дня подачі первинної заяви 05.03.2024;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області нарахувати та виплачувати пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV з дня подачі первинної заяви 05.03.2024.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача 1 від 27.03.2024 № 56.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.03.2024 про призначення пенсії за віком, врахувавши періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.09.1981 та відомостей доданих довідок, із врахуванням встановлених обставин та викладених судом висновків у цій справі.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач 1, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року у справі № 300/3331/24 скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховані періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки встановлено невідповідність зазначення ім`я ОСОБА_2 (рос. мов.), тоді як згідно паспорта позивача ОСОБА_3 (рос. мов.), а також період роботи з 21.07.1989 по 16.12.1995 згідно наданої довідки № 6, оскільки в справі наявні первинні документи за зазначений період, які містять також невідповідність ім`я ОСОБА_2 (рос. мов.) (згідно паспорта позивача ОСОБА_3 (рос. мов.). До заяви про призначення пенсії відповідного рішення про встановлення юридичного факту позивачем не надано. Також зазначає, що в рішенні про відмову у призначенні пенсії розраховано страховий стаж позивача, який склав 17 років 9 місяців 9 днів, що є недостатнім для призначення пенсії.

Позивач та відповідач 2 не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 20.03.2024 у віці 60 років звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням відповідача 1 від 27.03.2024 № 56 ОСОБА_1 відмовлено в призначені пенсії за віком. Зазначено, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки встановлено невідповідність зазначення ім`я ОСОБА_2 (рос. мов.), тоді як згідно паспорта заявниця ОСОБА_3 (рос. мов.), а також період роботи з 21.07.1989 по 16.12.1995 згідно наданої довідки № 6, оскільки в справі наявні первинні документи за зазначений період, які містять також невідповідність ім`я ОСОБА_2 (рос. мов.) (згідно паспорта заявниці Заряна (рос. мов.). Вказано, що страховий стаж позивача становить 17 років 09 місяців 9 днів.

Позивач, вважаючи рішення протиправним, звернувся до суду з метою захисту своїх прав.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються законодавством про пенсійне забезпечення, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, закону про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (частина перша статті 4 Закону № 1058-IV).

Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Колегія суддів також звертає увагу на пункт 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV, згідно з яким до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду до прийняття Закону №1058-IV регулював Закон України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі також - Закон № 1788-ХІІ).

Приписами статті 56 Закону № 1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12 серпня 1993 р. № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі також Порядок № 637).

Пунктами 1-2 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

В силу вимог абзацу першого пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Системний аналіз вказаних норм права свідчить про те, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами чи показань свідків.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 415/4914/16-а, від 16.04.2020 у справі № 159/4315/16-а, від 21.05.2020 у справі № 550/927/17 та від 26.04.2021 у справі № 348/2180/16-а.

У спірному випадку відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача період роботи періоди роботи з 01.09.1981 по 16.08.1982, з 01.08.1988 по 30.07.1989, з 21.07.1989 по 16,12.1995, з 17.03.1996 по 16.12.1996, з 16.12.1996 по 26.03.1998 і з 27.03.1998 по 20.03.2009, оскільки встановлено невідповідність зазначення ім`я ОСОБА_2 (рос. мов.), тоді як згідно паспорта позивача ОСОБА_3 (рос. мов.), а також період роботи з 21.07.1989 по 16.12.1995 згідно наданої довідки № 6, оскільки в справі наявні первинні документи за зазначений період, які містять також невідповідність ім`я ОСОБА_2 (рос. мов.) (згідно паспорта позивача ОСОБА_3 (рос. мов.).

Крім того, на першій сторінці світлокопії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 у графі «прізвище, ім`я, по-батькові» зазначено ОСОБА_1 , а на другій сторінці вказано (російською мовою) « ОСОБА_4 ».

На титульному аркуші трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 06.09.1981 в рядках: «прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження вказано (мовою оригіналу): « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ». На вказаному титульному аркуші трудової книжки позивача міститься відтиск печатки Тернопільського міськ-побуткомбінату.

Згідно записів №№ 1 20 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 06.09.1981 позивач з 01.09.1981 по 16.08.1982 працювала в «Тернопільскому міськ-побуткомбінаті; з 01.09.1982 по 01.07.1988 навчалася в Тернопільському медінституті; з 01.08.1988 по 30.07.1989 працювала на посаді інтерна в Тернопільському роддомі; з 21.07.1989 по 16.12.1995 працювала в Гусятинському санаторії-профілакторії «Збруч»; з 17.03.1996 по 16.12.1996 отримувала допомого по безробіттю; з 16.12.1996 по 26.03.1998 працювала в ТОВ «Техо» Лтд, з 27.03.1998 по 20.03.2009 позивачка працювала в Тернопільській міськлікарні № 1 (01.01.1999 міськлікарня № 1 реорганізована в міськлікарню № 3).

В трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 06.09.1981 містяться записи щодо трудової діяльності з покликанням на первинні документи для внесення записів. Записи трудової книжки читабельні та зрозумілі, між собою пов`язані хронологічно, містять реквізити наказів (їх дату та номер) про призначення на посаду та звільнення з посади; записи засвідчені печатками.

Згідно розрахунку страхового стажу період навчання позивача з 01.09.1982 по 24.06.1988 зараховано до її стажу. За змістом прохальної частини позову період навчання в Тернопільському медінституті (записи №№ 5 6 трудової книжки позивача) не є спірним.

В довідці ДП «Санаторій Збруч» за № 6 від 06.03.2024 ОСОБА_1 дійсно працювала в Гусятинському санаторії-профілакторії «Збруч» з 21.07.1989 по 16.12.1995.

До вказаної довідки долучено копії наказу (розпорядження) про прийом на роботу ОСОБА_1 № 61 від 21.07.1989, а також книгу обліку звільнених працівників апарату, яка містить запис під номером 36 про звільнення 15.12.1995 ОСОБА_1 , 1964 року народження, з даною звільнення 16.12.1995.

Згідно запису № 12 трудової книжки позивача, остання звільнена з роботи із Гусятинського санаторію-профілакторію «Збруч» 16.12.1995 на підставі наказу № 36 від 15.12.1995.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що у період внесення записів про роботу позивача після 1993 року, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі також - Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 Інструкції № 58 також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно положень пункту 2.2 Інструкції № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до пункту 2.4 цієї Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

До прийняття наведеної вище Інструкції порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях регламентувався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 (чинної на момент заведення трудової книжки позивача, далі також Інструкція № 162), пунктом 1.1. якої було також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округу, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1 глави 2 Інструкції № 162).

Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я, по батькові (повністю, без скорочень чи заміни імені і по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта чи свідоцтва про народження (пункт 2.10 глави 2 Інструкції № 162).

Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка (пункт 2.11 глави 2 Інструкції № 162).

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 6 вересня 1973 р. № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки позивача) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови трудові книжки робітників та службовців при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 цієї постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Як слідує із записів в трудовій книжці позивача, останні виконані без перекреслень та виправлень.

Судом першої інстанції встановлено, що в паспорті громадянина України на першій сторінці (української мовою) зазначено ім`я « ОСОБА_2 », в довідці виданій українським підприємством ДП «Санаторій Збруч» також вказано ім`я « ОСОБА_2 ».

Крім того, в дипломі серії НОМЕР_3 в рядку «цей диплом видано» зазначено ОСОБА_1 , в рядку (російською мовою) «настояний диплом выдан» вказано ОСОБА_1 .

Також в матеріалах пенсійної справи позивача наявна довідка КНП «Міська комунальна лікарня № 3» Тернопільської міської ради № 13 від 06.03.2024, в якій вказано, що « ОСОБА_1 » дійсно працювала в цій лікарні з 27.03.1998 по 20.03.2009.

В спірному випадку пенсійний орган формально підійшов до виконання своїх обов`язків щодо вирішення питання призначення пенсії позивачу, без врахування в сукупності наявних в матеріалах заяви про призначення пенсії документів та безпідставно не взяв до уваги записи у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 06.09.1981 і відомості наданих довідок при розрахунку страхового стажу.

Відтак, пенсійний орган протиправно відмовив у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.09.1981, довідки ДП «Санаторій Збруч» № 6 від 06.03.2024 та інших наданих позивачем в підтвердження записів трудової книжки документів.

Більше того, пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 «Про трудові книжки працівників» установлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Зазначена норма свідчить, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а звернув увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

У постанові від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Також, у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією, а отже, й не може впливати на її особисті права.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Окрім того, суд апеляційної інстанції відзначає, що у справі № 229/3431/16-а (постанова від 12.12.2019) з аналогічного спору Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність доводів скаржника, оскільки обставини, які підлягали встановленню судами у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховуючи ступінь вини позивача (її відсутність) неможливості надати повний об`єм необхідних для реалізації його прав документів та повноти записів у наявних підтверджуючих страховий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Така правова позиція також викладена і в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 159/4178/16-а.

Враховуючи проаналізовані норми законодавства та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість та безпідставність аргументів відповідача щодо наявність недоліків у заповненні трудової книжки ОСОБА_1 як підставу для незарахування згідно із записами цієї трудової книжки до її страхового стажу періоду трудової діяльності з 01.09.1981 по 16.08.1982, з 01.08.1988 по 30.07.1989, з 21.07.1989 по 16,12.1995, з 17.03.1996 по 16.12.1996, з 16.12.1996 по 26.03.1998 і з 27.03.1998 по 20.03.2009 повністю.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 27.03.2024 № 56 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV, відтак, воно підлягає скасуванню.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи не довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов необхідно задовольнити.

Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.

Інших доводів на підтвердження правомірності своїх дій відповідач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року у справі № 300/3331/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар