Справа № 260/3850/24
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/3850/24 пров. № А/857/5974/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Ханащак С. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року (прийняте в м. Ужгороді суддею Рейті С. І.; дата складення повного рішення не вказана) в адміністративній справі № 260/3850/24 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі також Відділ ДВС у м. Ужгороді, відповідач) та просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу ДВС у місті Ужгороді Романа В. Я. від 20.06.2023 ВП № 61295614 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 44 746,53 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу ДВС у місті Ужгороді Романа В. Я. від 21.06.2023 ВП № 72085860 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови № 61295614, виданої 20.06.2023 Відділом ДВС у місті Ужгороді про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 44 746,53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 1609, виданого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Боднар І. М. про звернення стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності позивачу. Заявою від 20.06.2023 стягувач повідомив відповідача, що боржник виконав вимоги по вказаному виконавчому напису, а саме - погасив зобов`язання по кредиту та просив закінчити виконавче провадження.

Враховуючи викладене, 20.06.2023 головний державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених пунктом 9 частини першої статей 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження». Водночас, 20.06.2023 головний державний виконавець виніс постанову ВП № 61295614 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 44 746,53 грн та 21.06.2023 - постанову про відкриття виконавчого провадження № 72085860 з примусового виконання постанови № 61295614 від 20.06.2023, виданої Відділом ДВС у м. Ужгороді про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 44 746,53 грн.

Вважає зазначені постанови незаконними та такими, що підлягають скасуванню у зв`язку з тим, що державний виконавець не здійснював жодних примусових дій, так як рішення про сплату кредиту на користь АТ КБ «Приватбанк» здійснювалося ним у добровільному порядку, тобто примусове виконання судового рішення та активні дії щодо стягнення грошових коштів державним виконавцем не вживалися та не запроваджувалися.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив через свого представника Багіров Агабба Салех Огли, який вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте всупереч вимогам законодавства та принципу верховенства права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги, з покликаннями на фактичні обставини справи, норми законодавства та судову практику, обґрунтовує тим, що дії державного виконавця є протиправними та суперечать приписам частини дев`ятої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Також судом першої інстанції цей факт було проігноровано, при тому, що рішення про стягнення виконавчого збору було винесене 20 червня 2023 року, а постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору винесена 21 червня 2023 року. Також судом першої інстанції було неправильно застосовано судову практику - не враховано правовий висновок у справі № 750/4975/17 від 15.01.2020, у якій було застосовано зазначені вище приписи.

Аналізуючи принцип верховенства права, вказав, що Конституційний Суд України наголошує, що принцип верховенства права передбачає внесення законодавчих змін із визначенням певного перехідного періоду (розумного часового проміжку між офіційним оприлюдненням закону і набранням ним чинності), який дасть особам час для адаптації до нових обставин. Тривалість перехідного періоду при зміні правового регулювання суспільних відносин має визначати законодавець у кожній конкретній ситуації з урахуванням таких критеріїв: мети закону в межах правової системи і характеру суспільних відносин, що ним регулюються; кола осіб, до яких застосовуватиметься закон, і їх здатності підготуватися до набрання ним (його новими положеннями) чинності; інших важливих обставин, зокрема тих, що визначають час, необхідний для набрання чинності таким законом.

Також вказує, що відповідач не довів того, що примусові заходи до ОСОБА_1 були застосовані для виконання судового рішення, що є обов`язковою умовою для стягнення виконавчого збору. Звертає увагу, що позивач виконав рішення за виконавчим написом добровільно, без будь-якого примусу; а обов`язковою умовою для застосування виконавчого збору є застосування примусових заходів, наявність яких у відповідному виконавчому провадженні є недоведеною.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 10 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар І. М. видано виконавчий напис № 1609 від 10.10.2018 про стягнення на нерухоме майно (квартиру), що належить на праві власності ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» на суму боргу в розмірі 447 465,27 грн.

Постановою головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 20.02.2020 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Бондар І. М. № 1609 від 10.10.2018 про стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , пунктом третім якої постановлено стягнути з боржника виконавчий збір в сумі 44 746,53 грн.

Заявою стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» від 20.06.2023 останній просив закінчити виконавче провадження у відповідності до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

20.06.2023 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас 20.06.2023 державний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 44 746,53 грн.

А 21.06.2023 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 72085860 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Позивач, не погоджуючись прийнятими державним виконавцем постановами від 20.06.2023 про стягнення виконавчого збору та від 21.06.2023 про відкриття виконавчого провадження, звернувся до суду із даним позовом.

Вважаючи зазначені постанови неправомірними, ОСОБА_1 оскаржив їх до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідач як суб`єкт владних повноважень належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржених рішень; у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як-от: виконавчих написів нотаріусів.

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ закріплено обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VІІІ).

Відповідно до пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналізуючи наведені правові норми Закону № 1404-VІІІ, що регулюють питання виконавчого збору, Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 р. в справі № 580/11774/23 дійшов висновку, що цим Законом по суті визначений можливий порядок вирішення цього питання державним виконавцем, що залежить від тих чи інших умов.

У першому випадку, зміст положень статей 26, 27 Закону № 1404-VIII свідчить, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

В іншому випадку, таке питання вирішується в порядку встановленому частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ, а саме постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить за умови повернення виконавчого документа або закінчення виконавчого провадження у відповідних випадках.

Тобто, Законом чітко визначений правовий порядок винесення відповідних постанов, зокрема, постанові про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про повернення виконавчого документа чи закінчення виконавчого провадження. До того ж, постанова про виконавчий збір приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення такого провадження.

У випадку ж, що склався у цій справі, державний виконавець 20 червня 2023 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Цього ж дня, після винесення постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору, що відповідає зазначеному вище.

Також пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція) передбачено, що не пізніше наступного робочого дня з дня погашення у повному обсязі заборгованості зі сплати аліментів, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 7, 9, 14 частини першої статті 39 Закону, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Відтак, у зв`язку із закінченнями виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), позаяк станом на час закінчення виконавчого провадження виконавчий збір не було стягнуто з позивача, державний виконавець правомірно відповідно до приписів статті 27 частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII виніс постанови про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 44 746,53 грн, що відповідає 10 відсоткам суми, що підлягала примусовому стягненню, а також про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови № 61295614, виданої 20.06.2023 Відділом ДВС у місті Ужгороді про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 44 746,53 грн.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги про те, що дії державного виконавця є протиправними та суперечать приписам частини дев`ятої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону, колегія суддів зазначає таке.

Як уже було зазначено вище, постановою державного виконавця від 20 лютого 2020 року було відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Бондар І. М. № 1609 від 10 жовтня 2018 року про стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 . О.

А постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» була винесена лише 20 червня 2023 року на підставі заяви стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» від 20 червня 2023 року.

Тобто, рішення (виконавчий напис приватного нотаріуса) не було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Натомість, постанова про відкриття виконавчого провадження від 21 червня 2023 року, яка винесена в іншому виконавчому провадженні - ВП № 72085860, стосується примусового виконання постанови про стягнення з позивача виконавчого збору, а не примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса.

У справі № 750/4975/17 (постанова Верховного Суду від 15.01.2020) було встановлено, що старший державний виконавець відкрив виконавче провадження № 52895208 постановою від 15.11.2016, в той час як управлінням виконано судове рішення - поновлено базовий місяць за вересень 2011 року розпорядженнями від 17 жовтня 2016 року та від 27 жовтня 2016 року, про що повідомлено позивача.

Тобто, судове рішення позивачем було виконано до 15.11.2016 - до дати відкриття виконавчого провадження, що підтверджується розпорядженнями від 17.10.2016 та від 27.10.2016.

Відтак, вказана судова практика не є релевантною щодо спірних правовідносин, а тому колегія суддів не враховує її.

Також не є релевантною щодо спірних правовідносин й зазначена судова практика Конституційного Суду України, а його висновки не змінюють суті спірних правовідносин та висновки суду першої інстанції щодо застосування норм законодавства.

З приводу покликань апелянта на те, що відповідач не довів того, що примусові заходи до Багірова Агабби Салех Огли були застосовані для виконання судового рішення, що є обов`язковою умовою для стягнення виконавчого збору, позаяк позивач виконав рішення за виконавчим написом добровільно, без будь-якого примусу; а обов`язковою умовою для застосування виконавчого збору є застосування примусових заходів, наявність яких у відповідному виконавчому провадженні є недоведеною, колегія суддів зазначає таке.

Аналізуючи норми законодавства та фактичні обставини справи в подібних відносинах Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2024 року в справі № 640/11506/21 виснував, що стягнення виконавчого збору не залежить від здійснення державним виконавцем виконавчих дій в межах відповідного виконавчого провадження. Натомість, навіть за відсутності заходів з примусового виконання після завершення виконавчого провадження ..., у державного виконавця наявний обов`язок винести постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми стягнення за виконавчим документом.

Відтак, висновок суду апеляційної інстанції про те, що виконавчий збір може бути стягнено лише за умов фактичного виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, та про те, що розмір виконавчого збору має обраховуватися з фактично стягнутої суми, не ґрунтується на положеннях закону.

При цьому Суд вважав помилковими посилання суду апеляційної інстанції на висновки, викладені у судових рішеннях у справах № 2540/3203/18 та № 400/4023/19, у яких Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд застосували норми Закону України «Про виконавче провадження», які передбачали стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, тобто до внесення змін Законом № 2475-VIII.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що на час прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови діяла нова редакція Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII від 28.08.2018), з аналізу правових норм якого видно, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та розмір якого становить 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 400/6302/23.

Тобто, доводи апелянта в цій частині є безпідставними, позаяк стягнення виконавчого збору не залежить від здійснення державним виконавцем виконавчих дій з метою примусового виконання рішення.

Водночас, у поясненні представник відповідача вказав, що державний виконавець здійснював всі необхідні заходи примусового виконання рішення, визначені статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: проводилася перевірка майнового стану шляхом надіслання запитів до відповідних установ та отримання інформаційних довідок щодо виявлення нерухомого майна боржника та його майнових прав, накладення арешту з метою забезпечення виконання рішення на майно шляхом винесення постанов.

Проте, колегія суддів зауважує, що зазначене не має жодного значення для правильності вирішення спору.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами суду першої інстанції в тому, що в спірних правовідносинах державний виконавець діяв згідно з приписами законодавства та в межах своїх повноважень, а тому підстави для скасування оскаржуваних постанов державного виконавця відсутні.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

У частині решти доводів апеляційних скарги колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають і висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року в адміністративній справі № 260/3850/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 14.04.25