Справа № 560/3051/24
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/3051/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гнап Д.Д.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

15 квітня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України № 095 від 29.09.2023 та зобов`язав Головне управління Національної гвардії України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.09.2023 про приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням в частині задоволених вимог, відповідач подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

07 травня 2019 року позивачу видано ордер на жиле приміщення № 000228 Серії ХМН, на право заселення в жиле приміщення, житловою площею 16,8 кв.м., загальною площею 44.6 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідок № 937 від 29.10.2019 та № 145 від 12.05.2023 позивач в період з 15.09.1992 по 15.12.1994 не отримував жиле приміщення в смт Куликівка Чернігівського р-ну, Чернігівської області та житлом не забезпечувався.

Згідно з довідкою Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи Чернігівської ОДА № 03/04/1195 від 02.05.2023 за період служби з 05.12.1994 по 31.12.2003 на квартирному обліку не перебував, житлом не забезпечувався.

Довідкою від 28.10.2019 № 54, виданою ІНФОРМАЦІЯ_1 , засвідчено, що в період з 31.12.2003 по 16.12.2009 позивач житлом не забезпечувався, участі в приватизації не брав.

Згідно з довідкою АТ "Ощадбанк" № 175 від 03.04.2023 позивач відсутній у списках на приватизацію житла; житловий чек на суму 4 грн. 20 коп. не використано.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 29 грудня 2009 року.

07.06.2023 звернувся до відповідача з письмовою заявою про приватизацію квартири житловою площею 16,8 кв.м., загальною площею 44.6 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Рішенням № 095 від 29.09.2023 позивачу відмовлено у задоволенні заяви.

Підставою відмови зазначено: "...на підставі відомостей про реєстрацію місця проживання із 20.08.1992 по 06.02.2007 на підставі обмінного ордера ОСОБА_1 та членів його сім`ї у квартирі АДРЕСА_2 , набуття ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності від 18.11.2016, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 ...у задоволенні заяви відмовити".

Вважаючи рішення про відмову в приватизації протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Частинами 3, 5 статті 9 Житлового кодексу України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 12 Закону №2011-XII, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом із ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання, визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-XII (далі Закон №2482-XII) який передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно частин 1, 2 статті 1 Закону №2482-XII, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та інше) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону №2482-XII, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Частиною 5 статті 5 Закону №2482-XII передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Частиною 1 статті 8 Закону №2482-XII визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно частини 10 статті 8 Закону №2482-XII, органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Положення про Міністерство з питань житлово-комунального господарства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 року № 717 та наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396 було затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі Положення №396), яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації.

Так, згідно пункту 4 Положення №396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації) (пункт 13 Положення №396).

Пунктами 16-18 Положення №396 також передбачено, що передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Як встановлено з матеріалів справи, квартира, яку займає позивач, перебуває у повному господарському віданні відповідача, а тому, вирішення питання щодо приватизації цієї квартири належить до компетенції Головного управління Національної гвардії України, де створено орган приватизації державного житлового фонду.

Позивач зареєстрований і проживає в квартирі АДРЕСА_3 на законних підставах, що не заперечується відповідачем.

Спірна квартира належить до об`єктів приватизації, перелік яких визначений частиною 1 статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", і не входить до переліку об`єктів, що не підлягають приватизації, передбаченого частиною 2 статті 2 вказаного закону.

Матеріалами справи засвідчується, що позивач житлом не забезпечувався, право на безоплатну приватизацію житла та житловий чек не використав.

Відмовляючи позивачу у задоволенні його заяви про приватизацію спірної квартири, відповідач виходив з наявних відомостей про реєстрацією місця проживання із 20.08.1992 по 06.02.2007 на підставі обмінного ордера ОСОБА_1 та членів його сім`ї у квартирі АДРЕСА_4 та про набуття ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 18.11.2016 № б/н, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Так, Закон №2482-XII і вказане Положення №396 встановлюють порядок передачі квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Таким чином, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) спрямована на створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі.

При цьому, відмова у приватизації займаного житлового приміщення можлива виключно за умов, коли таке майно не підлягає приватизації за законом.

Оскільки позивач постійно мешкає у квартирі АДРЕСА_3 , що відповідачем не спростовується, та законно набув право на користування нею, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що він має право на безоплатну приватизацію даної квартири згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Вказаний об`єкт нерухомості перебуває у повному господарському віданні відповідача.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника відносно того, що вирішення питання приватизації, у даному випадку, унеможливлюється наявною інформацією про виникнення у позивача права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка приватизована на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та фактом його реєстрації у період з 20.08.1992 по 06.02.2007 на підставі обмінного ордера у квартирі АДРЕСА_4 , адже така суб`єктивна позиція суб`єкта владних повноважень не кореспондуються із передбаченим законодавством вичерпним переліком підстав для відмови в приватизації квартири.

Про наявність, у межах досліджуваних правовідносин, інших підстав, які унеможливлюють вирішення питання про приватизацію квартири, відповідач не зазначає, а судом не встановлено.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що набуття колишньою дружиною та дітьми позивача на праві власності квартири АДРЕСА_2 , не свідчать про відсутність у позивача права на приватизацію квартири та не є підставою для відмови в реалізації позивачем права на приватизацію квартири.

При цьому, судова колегія погоджується із обраним судом першої інстанції способом поновлення порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 07.06.2023 про приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням висновків суду.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.