Справа № 380/4008/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Москаль Р.М.

15 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/4008/24 пров. № А/857/5236/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б, Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.

представника апелянта: Фостяка О.Я.

представників відповідачів: Рибака Н.Я., Луценко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 380/4008/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України та Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

21.02.2024р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної митної служби України та Галицької митниці Держмитслужби, у якому просив суд:

-визнати протиправним та скасувати наказ Держмитслужби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.01.2022р. №48-о;

-визнати протиправним та скасувати наказ Галицької митниці від 28.04.2022р. №5-о «Про оголошення наказу Держаної митної служби України»;

-поновити на посаді начальника митного поста «Городок» Галицької митниці або на іншій рівнозначній посаді в Львівській митниці;

- стягнути з Галицької митниці середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року в позові відмовлено.

Не погодившись з цим судовим рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт просить суд, Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.12.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник апелянта, Фостяк О.Я. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній зазначених.

Представники відповідачів, Рибак Н.Я. та Луценко О.М. просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив державну службу на посаді начальника митного поста «Городок» Галицької митниці Держмитслужби.

13.12.2021р. керівник Держмитслужби видав попередження про можливе наступне звільнення у зв`язку із реорганізацією Галицької митниці Держмитслужби шляхом її приєднання до Державної митної служби України. Зокрема, ОСОБА_1 попереджено про можливе наступне звільнення у зв`язку із реорганізацією, зміною структури та штатного розпису митного органу на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

У зв`язку із реорганізацією митниць Держмитслужби та затвердженням структур та штатних розписів митниць як відокремлених підрозділів Держмитслужби на 2021 рік, функціонуванням Держмитслужби за моделлю єдиної юридичної особи, на підставі ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», вимог наказу Держмитслужби від 05.04.2021р. №227 «Про деякі питання організації роботи з персоналом», з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей позивачу запропоновано рівнозначну посаду начальника митного поста «Просяне» Луганської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби, з укладенням контракту про проходження державної служби та встановленням випробування на зазначеній посаді строком шість місяців з визначенням відповідних завдань.

14.12.2021р. ОСОБА_1 ознайомився із описаним попередженням під розписку, та від запропонованої посади відмовився.

Голова комісії з реорганізації Галицької митниці Держмитслужби 13.01.2022р. повідомив директора Департаменту по роботі з персоналом про те, що ОСОБА_1 з 13.01.2022р. перебуває в стані тимчасової непрацездатності, заяви про звільнення із займаної посади не подавав.

У відповідь надійшло повідомлення про те, що позивачу буде припинено державну службу та звільнено із займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з огляду на відсутність про призначення за запропоновану посаду та сплив терміну, визначеного абз.1 ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу».

14.01.2022р. Держмитслужба видала наказ №48-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким припинено державну службу та звільнено, начальника митного поста «Городок» Галицької митниці Держмитслужби ОСОБА_1 із займаної посади, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку із реорганізацією та враховуючи відмову від запропонованої рівнозначної посади.

15.01.2022р. позивач звернувся до керівника Держмитслужби із заявою про переведення на рівнозначну або нижчу посаду категорії Б в Львівській митниці у зв`язку із неможливістю переведення в іншу місцевість через виникнення особливо важливих сімейних обставин. Також повідомив керівника Держмислужби про те, що вважає прихованим покаранням пропонувати йому переведення на посаду начальника митного поста «Просяне» Луганської митниці при наявних вакантних посадах в Львівській митниці.

ОСОБА_1 15.01.2022р. звернувся до керівника Львівської митниці із заявою про переведення на будь-яку рівнозначну або нижчу посаду категорії Б в Львівській митниці у зв`язку із неможливістю переведення в іншу місцевість через виникнення особливо важливих сімейних обставин.

31.01.2022р. у відповідь на вказану заяву надійшов лист №7.4-1/12/10/2496, із змісту якого ОСОБА_1 роз`яснено, що згідно наказу Держмитслужби від 08.06.2021р. №423 «Про організацію роботи з кадрового забезпечення» посада начальника митного поста включена до переліку посад, призначення (переведення) та звільнення з яких з яких здійснюється Головою Держмитслужби в порядку, визначеному законодавством .

Голова комісії з реорганізації Галицької митниці Держмитслужби видав наказ №5-о від 28.04.2022р. «Про оголошення наказу Державної митної служби». Зокрема, визнано 28.04.2022р. останнім робочим днем позивача за посадою начальника митного поста «Городок» Галицької митниці Держмитслужби.

У відповідь на адвокатський запит адвоката А.Алексєєнка який діяв в інтересах ОСОБА_1 від 06.02.2024р. Львівська митниця Держмитслужби надала переліки вакантних посад Львівської митниці станом на 14.01.2022р. та станом на 28.04.2022р.

ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

ч.5 ст.22 Закону України «Про державну службу» у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно п.4 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (ст.87 цього Закону).

ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Із змісту ч.3, ч.5 ст. 87 Закону України «Про державну службу» видно, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1 та п.1-1 ч.1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі п.1 ч.1 цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі п.1 ч.1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.

06 березня 2021 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» № 1285-ІХ, яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі п.1, п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ та виклав ч.3 Закону № 889-VІІІ у такій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1 та п.1-1 ч.1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі п.1 ч.1 цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі п.1 ч.1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.».

Отже, після внесення Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» № 1285-ІХ змін до ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до п.1 та п.1-1 ч.1 цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, від 23 лютого 2023 року у справі № 140/9066/21, від 11 травня 2023 року у справі №380/9574/21, від 27 червня 2023 року у справі № 120/3712/21-а, від 14 вересня 2023 року у справі №640/15737/22 та інших.

Вказана редакція ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» діяла як на момент попередження позивача про можливе наступне звільнення, так і на час видачі оскаржуваних наказів.

Таким чином, митний орган зобов`язаний здійснити позивачу пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

В аспекті питання, яке постало перед судом апеляційної інстанції у розглядуваній справі, принагідно зауважити, що у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 640/15797/21 Верховний Суд сформулював правовий висновок щодо питання застосування ч.3 ст.87 Закону «Про державну службу» № 889-VІІІ у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби № 1285-IX у системному зв`язку з положеннями ч.5 ст.22 Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ.

Так, у цій постанові Верховний Суд дійшов висновків, що приписи ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIIІ у редакції, чинній з 06 березня 2021 року, вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації (пропонувати вакантні рівнозначні посади чи ні). Тобто, положення ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема ст.22) треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи ч.5 ст.22 Закону України «Про державну службу» №889-VI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.

У подальшому застосування такого підходу щодо тлумачення ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIIІ у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» № 1285-ІХ знайшло відображення у низці інших постанов Верховного Суду, приміром у справах № 640/12871/21, № 340/1791/22, № 120/3712/21-а, № 640/12442/21, № 140/7340/22 та ін.

Крім того, саме ця правова позиція застосована Верховним Судом у постанові від 02 листопада 2023 року у справі № 380/9055/22.

У розглядуваній справі № 380/9055/22 суд касаційної інстанції скасував постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2023 року з тих підстав, що апеляційний суд не з`ясував наявність вакантних посад у Держмитслужбі та Львівській митниці на час попередження позивача про можливе наступне звільнення, чи змінювалися вакантні посади (у разі наявності) протягом усього періоду (з моменту попередження про звільнення до фактичного звільнення) та чи пропонувалися на момент звільнення позивачу усі вакантні посади (інша робота), які з`явилися протягом цього періоду. Також суд апеляційної інстанції не встановлював чи мала особа переважне право на залишення на роботі та чи враховувалися вказані обставини відповідачем.

При цьому, Верховний Суд наголосив, що без з`ясування й перевірки вказаних обставин неможливо підтвердити чи спростувати факт виконання відповідачем вимог обов`язку, передбаченого ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII щодо пропонування працівнику всіх вакантних посад, які працівник може обіймати відповідно до свої кваліфікації, неможливо установити законність та дотримання відповідачем процедури звільнення.

Отже, судова практика Верховного Суду щодо питання застосування ч.3 ст.87 Закону № України «Про державну службу 889-VІІІ у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» № 1285-IX у контексті обов`язку суб`єкта призначення/керівника державної служби пропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі наявні вакантні посади є сталою та послідовною.

Колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 340/1791/22 зазначив наступне: «Видається очевидним, що пропонування іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей (відповідно до абз.1 абз.2 ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII) має на меті залишити працівника на державній службі (шляхом його переведення на запропоновану посаду без проведення конкурсу) й відповідач, якщо пропонує ці посади, має робити це не для дотримання процедури, визначеної законом, а для реального виконання цих приписів закону. Повідомлення переліку вакантних посад задля самого лише повідомлення цих посад як передумови для звільнення не свідчить про реальне виконання Закону чи, принаймні, намагання його виконати.».

Такий принцип тлумачення ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» № 1285-ІХ застосований у багатьох інших постановах Верховного Суду, зокрема й тих, що перелічені вище, і на переконання колегії суддів, є справедливим і застосовним у цій справі, адже гарантіями забезпечення права громадян на працю є, у тому числі, захист від незаконного звільнення і сприяння у збереженні роботи.

Аналізуючи обставини, які склались між сторонами у цій справі, крізь призму наведеної Верховним Судом позиції, колегія суддів вважає, що пропонування ОСОБА_1 посади начальника митного поста «Просяне» Луганської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби, з огляду на територіальну віддаленість цього відокремленого підрозділу Держмитслужби від місця постійного проживання позивача з родиною, не забезпечувало дотримання гарантій права на працю, а навпаки, робило його ілюзорним.

Це свідчить про формальне намагання митного органу дотриматися вимог Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ, ніж про реальний намір сприяти у залишенні позивача на державній службі.

Твердження відповідачів, з якими погодився суд першої інстанції, що ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу № 889-VIII у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» № 1285-ІХ чітко передбачає обов`язок суб`єкта призначення/керівника державної служби запропонувати лише одну рівнозначну посаду державної служби є нічим іншим, ніж суб`єктивним сприйняттям та трактуванням цієї норми відповідачем та не ґрунтується на правильному тлумаченні. Так, словосполучення «іншу рівнозначну посаду державної служби» не означає «одну рівнозначну посаду державної служби». Під «іншою» слід розуміти будь-яку вакантну рівнозначну посаду державної служби, яку може обійняти державний службовець з урахуванням своєї кваліфікації. Відповідно, якщо таких посад декілька, всі вони повинні бути запропоновані державному службовцю.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу учасників справи і на те, що особливістю спірних відносин у справі, що розглядається й відповідно чим така відрізняється від спірних правовідносин у справі № 360/91/23 є спрямованість дій Держмитслужби при вивільненні позивача не на забезпечення його прав, зокрема права на залишення на державній службі внаслідок, наприклад, зайняття наявної вакантної рівнозначної посади (яких, до речі, була значна кількість), а на звільнення ОСОБА_1 з державної служби за будь - яких умов, з одночасним намаганням надати даному процесу формальних ознак «відповідності закону». Тобто, митний орган попередньо прийняв рішення про звільнення позивача з державної служби, а надалі вчинялись дії, спрямовані на реалізацію вказаного рішення.

Так, на як момент початку здійснення діяльності Львівської митниці, так і на момент звільнення ОСОБА_1 з державної служби в цьому органі затверджено структуру та штатний розпис.

Наказом Львівської митниці від 10.11.2021р. №317, введено в дію структуру та штатний розпис Львівської митниці на 2021 рік.

Згідно штатного розпису Львівської митниці на 2021 рік, який затверджений головою Державної митної служби України 04.11.2021р. (враховуючи зміни внесені наказом Львівської митниці від 16.12.2021р. №395), штатна кількість працівників становила 988 осіб з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами - 10 294 500 гривень.

Із змісту інформації наданої на адвокатський запит Держмитслужбою, станом на 14.01.2022р. в Львівській митниці були вакантні всього 75 посад, в тому числі посада начальника митного поста «Львів- поштовий», начальника митного поста «Смільниця», начальник митного поста «Угринів», начальник митного поста «львів - північний», начальник митного поста «Львів - південний» та начальник митного поста «Мостиська - залізничний».

Станом на 28.04.2022р. в Львівській митниці були вакантні 72 посади категорії, в тому числі начальника митного поста «Львів-поштовий», начальника митного поста «Смільниця», начальник митного поста «Угринів», начальник митного поста «Львів - північний», начальник митного поста «Львів - південний» та начальник митного поста «Мостиська - залізничний»

Однак, жодна з перелічених посад не була запропонована позивачу одночасно з попередженням про майбутнє звільнення.

Оскільки докази пропонування ОСОБА_1 вакантних посад у період з моменту попередження про наступне звільнення до самого звільнення, відмови від подальшого проходження служби, відповідачами суду не надано, колегія суддів дійшла висновків, що митний орган не вжив заходів для реального фактичного працевлаштування позивача. Зокрема, відсутні передумови для прийняття оскаржених наказів про звільнення, а тому дані накази є протиправними та які слід скасувати.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п.36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

ч.1, ч.2 ст.77 КАС України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Так, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Адміністративні суди у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.2 ст.2 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновків, що оскаржені накази про звільнення позивача не відповідають критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені ч.2 ст.2 КАС України, а тому наявні підстави для задоволенні позову в частині визнання протиправними та скасування наказу Держмитслужби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.01.2022р. №48-о та наказу Галицької митниці від 28.04.2022р. №5-о «Про оголошення наказу Держаної митної служби України».

Відповідно до вимог ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір.

Таким чином, порушене відповідачами право ОСОБА_1 на проходження публічної служби підлягає відновленню шляхом його поновлення на посаді начальника митного поста «Городок» Галицької митниці або на іншій рівнозначній посаді в Львівській митниці, з 29 квітня 2022 року. Тобто, з наступного дня після дня його звільнення, оскільки згідно п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.08.1993р. № 110, днем звільнення вважається останній день роботи.

ОСОБА_1 звільнений з посади начальника митного поста «Городок» Галицької митниці, з 28.04.2022р., а тому 28 квітня 2022 року згідно п.

2.27 зазначеної вище Інструкції є останнім днем роботи. Тому, позивач підлягає поновленню на посаді, яку обіймав до його звільнення з 29 квітня 2022 року.

Поновлюючи позивача на посаді, апеляційний суд також задовольняє вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014р. (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до абз.3 п.2, абз.3 п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В п.8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В п. 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З наявної у матеріалах справи довідки Галицької митниці Держмитслужби від 02.04.2025р. № 8/7.4-22/38, середньомісячна заробітна плата позивача становить -18188,11 грн., середньоденна заробітна плата позивача становить - 887,23 грн.

Оскільки день звільнення ОСОБА_1 (28.04.2022р.) є останнім днем його роботи, період вимушеного прогулу, що підлягає оплаті - це період з 29.04.2022р. по день ухвалення судом рішення про поновлення.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, що належить до стягнення за період з 29.04.2022р. - 15.04.2025р. (773 робочих дні) складає 685 828,79 грн. (887,23 грн Х 773 робочих дні).

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить - 685828,79 грн.

Отже, слід стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 685828,79 грн. без урахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Згідно п.2, п.3 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи викладене, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі - 18188,11грн. без урахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

ч.2 ст.6 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

ч.1 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 308,310,315,316,317,321,322,325,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 380/4008/24 скасувати та прийняти нову постанову.

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Держмитслужби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.01.2022р. №48-о.

Визнати протиправним та скасувати наказ Галицької митниці від 28.04.2022 №5-о «Про оголошення наказу Держаної митної служби України».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника митного поста «Городок» Галицької митниці або на іншій рівнозначній посаді в Галицькій митниці, з 29 квітня 2022 року.

Стягнути з Галицької митниці Держмитслужби в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 685828,79грн. (шістсот вісімдесят п`ять тисяч вісімсот двадцять вісім гривень сімдесят дев`ять копійок) без урахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі - 18188,11грн (вісімнадцять тисяч сто вісімдесят вісім гривень одинадцять копійок) без урахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 15.04.2025р.