Справа № 380/25713/24
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 рокусправа № 380/25713/24

Львівський окружний адміністративний суд в складі судді Желік О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації про визнання протиправною відмову Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації, в якій просить суд:

- визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що під час служби в Головному управління Національної поліції у Львівській області на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції №1 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП у Львівській області отримав травму в період проходження служби при виконанні службових обов`язків. Вказує, що у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності до 01 серпня 2025 року, звернувся до відповідача щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціальної захисту». Однак, позивачу відмовлено на підставі п. 2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач із даною відмовою не погоджується, у зв`язку із чим звернувся до суду із позовною заяву, яку просить задовольнити.

Ухвалою судді від 30.12.2024 у справі відкрито провадження.

Впродовж строків, визначених частиною 1 статті 261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідач відзив не подав.

Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 , з 16 лютого 2011 року до 12 липня 2024 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції №1 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП у Львівській області.

У період проходження служби під час виконання службових обов`язків, а саме 11 серпня 2022 року ОСОБА_1 отримав ЗЧМТ у вигляді енцефалопатії з синдромом внутрішньочерепної гіпертензії, лікворо-динамічними кризами стійкою цефалгією, розсіяною вогнищевою симптоматикою, вертибулопатією, астеноневропатичним синдромом.

20 травня 2022 року складено акт №45 (форми Н-1) про розслідування нещасного випадку, який стався 11 серпня 2021 року о 13 год. 30 хв (затвердженого начальником ГУНП у Львівській області Олександром Шляховським), яким встановлено: «комісією з розслідування нещасного випадку порушень у діях ОСОБА_1 не встановлено. Відповідно до розділу III п.7.1 наказу МВС України від 05.10.2020 №705 комісія вважає, що нещасний випадок стався у період проходження служби під час виконання службових обов`язків».

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 352 від 02 липня 2024 року, виданому медичною (військово-лікарською) комісією ДУ "ТМО МВС України по Львівській області" за розпорядженням УКЗ ГУНП в Львівській області, зазначено, що захворювання пов`язане з проходженням служби в поліції, травма - так, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААГ № 605772 позивачу встановлено третю групу інвалідності до 01 серпня 2025 року - травма пов`язана з виконанням службових обов`язків.

У зв`язку із отриманою травмою, ОСОБА_1 на підставі наказу начальника ГУ НП у Львівській області від 12 липня 2024 року № 395 о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 2 частини 1 статті 77 за станом здоров`я (через хворобу) звільнено зі служби в органах Національної поліції.

09 вересня 2024 року позивач звернувся із заявою до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації, відповідно до якої просив встановити йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Однак, відповідно до листа Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації №01-5/1375 від 16 вересня 2024 року позивачу відмовлено у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", оскільки відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу PCP, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами. На думку, відповідача законодавством не передбачено встановлення такого статусу особам, які проходять службу в поліції, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань.

Позивач не погоджуючись із вказаною відмовою, тому звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає таке.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 3551-XII).

Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

З аналізу наведеної норми випливає, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Для встановлення наявності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни згідно з п.2 ч.2 ст. Закону № 3551-XII необхідно з`ясувати наявність двох умов: 1) належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, 2) встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною другою цієї ж норми передбачено, що діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

З наведеної норми вбачається, що працівники Національної поліції України відносяться до працівників органів Міністерства внутрішніх справ України.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, позивач під час виконання службових обов`язків отримав травму.

З наведеного слідує, що захворювання, яке стало наслідком в подальшому встановлення позивачу інвалідності третьої групи, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, відбулося під час виконання ним службових обов`язків, як особою, яка належала до кола осіб органів Міністерства внутрішніх справ України (зокрема, на момент нещасного випадку), що в свою чергу свідчить про підтвердження наявності однієї з умов, які дають право на отримання статусу йому особи з інвалідністю третьої групи внаслідок війни.

Щодо другої умови, яка повинна бути дотримана для набуття позивачем статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII- встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до абзацу 2 п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи" (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Постанова № 1317), медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Пунктом 26 Постанови № 1317 передбачено, що особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності.

Підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту. Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені:

обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів;

обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані;

обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає);

обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії);

обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів;

обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації;

обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Отже, вказаним пунктом Постанови № 1317 передбачено, що причинами інвалідності, крім іншого, є: захворювання: отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях; одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачу встановлена інвалідність 3 групи, яка одержана в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Таким чином, в процесі розгляду справи судом встановлено належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу Міністерства органів внутрішніх справ України, а також факту встановлення позивачу інвалідності 3 групи одержаного в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи, оскільки відмова відповідача у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не відповідає критеріям правомірності передбаченим п.1 ч.2 ст.2 КАС України.

Зважаючи на встановлені у справі обставини суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною відмови Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації у встановленні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з ураухванням висноків суду, викладених у даному рішенні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення даного адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 72-77, 90, 286, 295, 297 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 .

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.