Справа № 380/3565/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/3565/24 пров. № А/857/21993/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року (суддя Крутько О.В., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного рішення не зазначено),

в адміністративній справі №380/3565/24 за позовом Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба до ОСОБА_1 ,

про стягнення коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання,

встановив:

У лютому 2024 року позивач Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (далі також Університет) звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 758324 грн 45 коп. на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба суму 758324 грн 45 коп. на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам щодо його обґрунтованості, оскільки ухвалено на підставі обставин, які не підтверджені доказами та без повного і всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення цього спору, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом порушено територіальну підсудність. Позовну заяву подано без додержання правил підсудності. Вважає скаржник, що суд першої інстанції повинен був передати на розгляд справу Запорізькому окружному адміністративному суду, а не приймати справу до свого провадження. По-друге, після відрахування Відповідач був зарахований для подальшого проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період. Відповідач, як учасник бойових дій, мав право на повну або часткову оплату навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів. По-третє, в розумінні положень ч.4 ст.5 КАС України та п. 2 Порядку №964 Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба не є належним позивачем у справі. Крім того, позивач не навів суду жодних правових підстав для звернення до суду із даним позовом. До матеріалів справи також не надано доказів наявності прав Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба діяти в інтересах Міністерства оборони України. По-четверте, право на звернення до суду у позивача у цій справі може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати та може бути реалізоване протягом одного місяця з дня такої відмови. Однак відповідач не відмовлявся добровільно відшкодувати витрати, пов`язані із його утриманням у вищому навчальному закладі, оскільки взагалі не отримував від позивача розрахунку суми належних до відшкодування витрат, тобто йому не було запропоновано у добровільному порядку відшкодувати витрати. Доказів направлення йому повідомлення з пропозицією добровільно відшкодувати витрати, матеріали справи не містяться та позивачем до суду не надано. По-п`яте, навчання курсантів вищих військових навчальних закладів є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду військової служби. Отримане військовослужбовцем у встановленому порядку грошове забезпечення не підлягає відшкодуванню (поверненню), у тому числі із встановленням такого правила пунктом 13 Порядку № 260. З урахуванням такого вважає скаржник, підстави для стягнення з колишнього курсанта витрат на виплату грошового забезпечення відсутні, оскільки суми грошового забезпечення військовослужбовця не визначені законом такими, що включаються у витрати, пов`язані із утриманням військовослужбовця у вищому навчальному закладі. Також зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.1215 Цивільного кодексу України, не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Позивач з апеляційними вимогами відповідача не погодився, подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення суду є законним і обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у відповідності зі сталою судовою практикою по зазначеній категорії справ. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Відповідач ОСОБА_1 проходив навчання та військову службу у Харківському національному університеті повітряних сил імені Івана Кожедуба з 04.09.2022 по 17.01.2024 на посаді курсанта.

04.09.2022 між відповідачем та Міністерством оборони України в особі начальника Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба було укладено контракт про проходження військової служби (навчання) (а.с. 10).

Згідно витягу з наказу начальника Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба від 17.01.2024 №17, старшого солдата ОСОБА_1 , курсанта 221/2 навчальної групи 2-го курсу інженерно-авіаційного факультету університету, відповідно до підпункту 3.2 Інструкції, затвердженої наказом Міністра оборони України від 24 грудня 1997 року №490, відраховано від подальшого навчання за недисциплінованість та відповідно до пункту 36 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України припинено чинність дії контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу достроково, через службову невідповідність. Також, в наказі зазначено стягнути суму у розмірі 758324,45 грн. за період навчання в університеті, відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964 та пункту 10 статті 25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (а.с. 6).

15.01.2024 позивачем складено загальний розрахунок коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 , з яким відповідач був ознайомлений під особистий підпис (а.с. 13).

Згідно з вказаним розрахунком фактичні витрати, пов`язані з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі становлять 758324,45 грн., з них: по грошовому забезпеченню у сумі 680226,03 грн., по продовольчому забезпеченню 60238,68 грн., по речовому забезпеченню 00,00 грн., по медичному забезпеченню 304,59 грн., по перевезенню до місця щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку 00,00 грн., по оплаті комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв 17555,15 грн..

У зв`язку із невідшкодуванням витрат, пов`язаних з утримання під час навчання, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 №1934-XII (далі - Закон №1934-XII), «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), Порядком відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 №964 (далі - Порядок №964), спільним наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Службою безпеки України «Про затвердження Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах» від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534 (далі - Наказ №419/831/240/605/537/219/534).

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Закону №1934-XII, організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Статтею 15 Закону №1934-XII визначено, що фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом 3 частини першої, частиною третьою статті 24 Закону №2232-XII, початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних. Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частинами 1, 3, 5 та 8 статті 25 Закону №2232-XII визначено, що підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів. Зарахування громадян України до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів проводиться на добровільних засадах відповідно до особистих заяв після успішного складення вступних іспитів та відповідних випробувань. З громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону. Курсантам, які не мали військового звання до зарахування до вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, присвоюється військове звання рядового складу.

Відповідно до частини десятої статті 25 Закону №2232-XII, курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності), в інших випадках, передбачених законом, та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського або офіцерського складу після закінчення відповідно закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "з", "и" пункту 1, підпунктів "д", "е", "ж", "з" пункту 2 та підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, відповідно до порядку та умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Згідно пункту 1 Порядку №964, цей Порядок визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти (далі - заклади вищої освіти) відповідно до підпунктів "д", "е", "з", "и" пункту 1, підпунктів "д", "е", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти.

Пунктами 3, 4 Порядку №964 визначено, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.

На виконання пункту 3 вищевказаного нормативно-правового акту Міністерством оборони України, Міністерством фінансів України, Міністерством внутрішніх справ України, Міністерством транспорту та зв`язку України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Управлінням державної охорони України, Службою безпеки України видано спільний наказ №419/831/240/605/537/219/534.

Означеним Наказом затверджено Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку розрахунку витрат, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, а саме витрат, окрім іншого, на грошове забезпечення, продовольче забезпечення, медичне забезпечення та оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Згідно із пунктом 2.1.1 Порядку розрахунку витрат, витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання, яке визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

Відповідно до пункту 2.1.2 Порядку розрахунку витрат, витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.

Системний аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що законодавством передбачено обов`язок курсантів вищих військових навчальних закладів відшкодувати витрати, пов`язані з їх утриманням, у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання. При цьому до таких витрат входять, зокрема витрати на грошове, продовольче, речове забезпечення під час навчання.

У розглядуваній справі судом встановлено, що 17.01.2024 року контракт про проходження військової служби (навчання), укладений між Міністерством оборони України в особі начальника Університету і ОСОБА_1 , був достроково розірваний та відповідач виключений із списків особового складу Університету наказом начальника Університету (по стройовій частині) №17 від 17.01.2024 року.

Разом з тим, укладаючи означений контракт, відповідач взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з його утриманням у ВНЗ у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання.

ОСОБА_1 ознайомився із розрахунком на відшкодування витрат, пов`язаним з його утриманням, про що свідчить його особистий підпис на Загальному розрахунку №68 від 15.01.2024. Додатково у рапорті від 17.01.2024 відповідач просив сплачувати кошти частинами щомісячно у розмірі 10000 грн до повного відшкодування.

Отже, відповідач є обізнаним про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, оскільки дані зобов`язання визначені у підписаному відповідачем з позивачем контракті про навчання. Проте, доказів сплати вказаної суми витрат станом на день звернення позивача із даним позовом та на день розгляду справи відповідачем до суду не надано.

Сума заборгованості відповідачем не сплачена та складає 758324,45 грн. Станом на час звернення позивача з цим позовом добровільне відшкодування відповідачем витрат на користь Університету не відбулося, у зв`язку з чим Університет звернутися до суду.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба суми 758324,45 грн. на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом першої інстанції порушено територіальну підсудність при вирішенні справи, оскільки відповідач зареєстрований у м. Мелітополь Запорізькій області.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно статті 26 КАС України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

Відповідно п.2 ч.5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).

Згідно наявних в Університету відомостей про домашню адресу відповідача, зазначених ним власноруч в Контракті від 04.09.2022 видно, що відповідач проживав у м. Мелітополь Запорізької області.

Проте, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309, Мелітопольська міська територіальна громада Мелітопольського району Запорізької області UА0068953) з 25.02.2022 р. перебуває на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України.

Разом з тим, як видно з наказу начальника Університету №17 від 17.01.2024, після відрахування від навчання відповідач направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Факт перебування відповідача у військовій частині НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_1 , підтверджується і доданим до апеляційної скарги наказом військової частини НОМЕР_1 №117 від 30.05.2024.

З урахуванням фактичного місця перебування відповідача у місті Львові Львівський окружний адміністративний суд розгляд цієї справи здійснив з дотриманням територіальної підсудності.

Відносно доводів апелянта про те, що він як учасник бойових дій, в будь-якому віці має право на повну або часткову оплату навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів з огляду на положення частини 7 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", колегія суддів зазначає про те, що частиною 9 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття професійної (професійно- технічної), фахової передвищої та вищої освіти зазначеним категоріям громадян визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених положень Закону Урядом затверджено постанову від 23.11.2016 р. № 975 «Про надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти» (далі Порядку та умов №975).

Пунктом 2 Порядку та умов №975 доручено центральним органам виконавчої влади забезпечити виконання цієї постанови державними та комунальними закладами професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, що належать до сфери їх управління або передані на фінансування з відповідних місцевих бюджетів, за рахунок та в межах видатків, передбачених на зазначені цілі у кошторисах закладів освіти, затверджених в установленому порядку.

Згідно з пунктом 8 Порядку та умов №975, для отримання державної цільової підтримки особи, зазначені у пункті 1 цих Порядку та умов, подають особисто на ім`я керівника відповідного закладу професійної (професійно-технічної), фахової передвищої або вищої освіти заяву, складену в довільній формі, із зазначенням конкретних видів державної цільової підтримки, на які особи претендують. До заяви додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, зазначених у пункті 7 цих Порядку та умов.

Натомість, у матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача з відповідною заявою на ім`я начальника Університету під час його вступу на навчання та укладення ним контракту про проходження військової служби (навчання) від 04.09.2022, що, на переконання суду, виключає можливість застосування на теперішній час до спірних правовідносин положень Порядку та умов № 975.

Крім того, предметом цієї адміністративної справи є стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання відповідно до положень ч.10 ст.25 Закону №2232-XII, а не оплата за навчання в Університеті.

Тому у вказаній частині доводи апеляційної скарги являються безпідставними.

Відносно доводів апелянта про те, що Університет не є належним позивачем у справі, колегія суддів також вважає такі доводи безпідставними з огляду на правову позицію Верховного Суду, наведеною у постановах в справах №560/1341/19 та №420/4661/19, згідно з якою Харківський національний університет Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба є належним позивачем по вказаній категорії справ.

В апеляційній скарзі відповідач також зазначає, що право на звернення до суду у позивача у цій справі може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати та може бути реалізоване протягом одного місяця з дня такої відмови, а правильне вирішення спору у справах з подібними правовідносинами залежить від того, чи було курсанта ознайомлено із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у ВНЗ та запропоновано йому добровільно відшкодувати такі витрати.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що за фактом підписання контракту про проходження військової служби (навчання) від 04.09.2022 ОСОБА_1 був обізнаний та зобов`язався добровільно відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з його утриманням у закладі, в якому проходив військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання (абзац 6 пункту 1, пункт 3 та примітка до Контракту від 04.09.2022 передбачали відповідні умови).

Так, з моменту ознайомлення із загальним розрахунком витрат №68 від 15.01.2024 до часу розгляду справи судом відповідач мав достатньо часу для добровільного виконання свого обов`язку щодо відшкодування витрат, що могло б полягати, до прикладу, у з`ясуванні реквізитів розрахункового рахунку Університету для перерахування коштів, внесенні коштів, поданні заяви про відстрочення або розстрочення сплати коштів у разі відсутності фінансової можливості погасити всю суму заборгованості одним платежем. Проте, як станом на 14.02.2024 (день звернення Університету до адміністративного суду з цим позовом), так і до часу розгляду справи судом апеляційної інстанції кошти на рахунок Університету в рахунок погашення заборгованості від ОСОБА_1 не надходили (такі докази у суду відсутні), при тому, що відповідач був належним чином ознайомлений із Загальним розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта №68 від 15.01.2024 по факту його власноручного підписання 15.01.2024, що може свідчити лише про свідому відмову ОСОБА_1 добровільно відшкодовувати витрати.

Добровільний намір завжди виражається в конкретних діях, що і є доказом, наприклад: перерахування коштів (всієї суми боргу або її частини) на розрахунковий рахунок Університету - це і є волевиявленням щодо добровільного виконання взятого на себе і не виконаного без поважних причин зобов`язання. В іншому випадку наявна відмова від його виконання.

Наявними у справі доказами підтверджується: факт ознайомлення ОСОБА_1 із загальним розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта №68 від 15.01.2024; наявність у відповідача часу (в межах строків звернення до суду, визначених частиною 5 статті 122 КАС України) на добровільне відшкодування таких витрат, що спростовує наведені твердження апеляційної скарги про недотримання Університетом процедури та порядку відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, відсутність законних підстав для звернення з адміністративним позовом та його передчасність.

Відносно покликань апелянта на положення пункту 1 частини 1 статті 1215 Цивільного кодексу України, згідно з якими не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, колегія суддів зазначає про таке.

Положеннями статей 509, 510, 526-545 ЦК України, що визначають загальні поняття про зобов`язання та порядок їх виконання, зокрема: «Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.».

ЦК України передбачає різні способи виконання зобов`язань.

Так, існують такі поняття, як виконання зобов`язань належними сторонами, виконання зобов`язань боржника іншою особою, виконання зобов`язань частинами, дострокове виконання зобов`язання.

«Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: 1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; 4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; 5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.».

У справі встановлено, що відповідач добровільно вступив на навчання до Університету та добровільно уклав Контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, форма та зміст якого є бланкетними та визначені Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008.

Таким чином, ані усна, ані письмова відмова не може бути виключною обставиною, яка зумовлює виникнення в Університету права на стягнення коштів, що були витрачені на утримання відповідача під час навчання.

Право вимоги виникло в позивача, як і обов`язок добровільного відшкодування у відповідача - в момент розірванням Контракту.

При цьому, посилання апелянта на висновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 21.10.2020 по справі № 823/1258/16, є необґрунтованим, оскільки у вказаній справі суд досліджував питання пріоритетного застосування до спірних правовідносин норм Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі від 23.06.1995 №243/95-ВР чи Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 р. № 964, що не є тотожним до обставин цієї справи.

Так само і посилання апелянта на правові висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі №320/7233/19 зроблені на підставі обставин справи, які не є тотожними до обставин вказано прави, оскільки у згаданій справі позивачем не було надано доказів ознайомлення колишнього курсанта із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у ВНЗ, а факт обізнаності відповідача з обов`язком відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням доводився лише змістом контракту на проходження служби, рапортом відповідача про припинення навчання та наказом про відрахування з навчання, які містять посилання на обов`язок відповідача здійснити відшкодування спірних витрат.

В апеляційній скарзі апелянт також зазначає, що суми грошового забезпечення військовослужбовця не визначені законом такими, що включаються у витрати, пов`язані з утриманням військовослужбовця у ВНЗ, що унеможливлює їх зворотне стягнення.

Натомість, саме частиною 10 статті 25 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) відшкодовують витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

У свою чергу, механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти, визначений Порядком №964 саме на виконання вимог наведеного Закону.

Згідно з вказаним Порядком відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, в тому числі, пов`язаних з грошовим забезпеченням (пункт 3 Порядку №964).

Таким чином, у спірних відносинах підлягають застосуванню саме норми Закону 2232-ХІІ та Порядку №964, згідно яких відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, зокрема, з грошовим забезпеченням.

Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази оскарження ОСОБА_1 розрахунку витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання, понесених Університетом.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 16.10.2020 у справі №1.380.2019.002683, відмінність у характері військової служби курсантів в порівнянні з іншими військовослужбовцями обумовлені відмінностями програм фінансування, за рахунок яких здійснюється виплата їх грошового забезпечення.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 13.01.2023 №440/2692/20, грошове забезпечення курсантів вищих навчальних закладів належить до категорії витрат на їх навчання і за наявності на те підстав підлягають компенсації.

В даному контексті слід також зазначити, що Верховний Суд у постанові від 13.01.2023 в аналогічній справі про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі №440/2692/20, зазначив, що на спірні правовідносини не поширюється дія положень пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України.

Крім того, грошове забезпечення, виплачене відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міноборони України від 07.06.2018 р. №260 не належить до переліку виплат, на які не може бути звернено стягнення (стаття 73 Закону України «Про виконавче провадження).

Також суд зазначає, що положення Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міноборони України від 07.06.2018 р. №260 за своєю юридичною силою є нижчими за Порядок відшкодування витрат на навчання, визначений положеннями Постанови №964, який містить спеціальні норми права.

Посилання апелянта на положення пункту 1 частини 1 статті 1215 ЦК України є хибними ще й тому, що наведена норма поширюється на заробітну плату (пенсію, стипендію), а не на витрати, пов`язані з утриманням курсантів у закладі вищої освіти.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції приймаються до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

З врахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно та об`єктивно встановлено обставини справи, сформовано правильні висновки по суті розглядуваних правовідносин, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням чинного законодавства, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року в адміністративній справі №380/3565/24 за позовом Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про стягнення коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль