Справа № 520/12462/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р. Справа № 520/12462/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, по справі № 520/12462/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, в якій просила:

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 132 669,51 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у формі судового збору у сумі 1 326,69 грн;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 в порядку ст. 382 КАС України подати до суду в термін до 10-ти робочих днів звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі №520/12462/24 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення суми.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.02.2023 по 12.08.2023 у розмірі 75 104,20 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині розміру стягненої на її користь суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі №520/12462/24 та прийняти нове, яким стягнути на свою користь з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 132 669,51 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції не враховано останню правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові 06.12.2024 у справі №440/6856/22, у зв`язку з чим застосувавши принцип співмірності до стягненої суми суд першої інстанції неправомірно відмовив позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга).

Колегія суддів, вивчивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 26.09.2017.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 20.01.2023 №29-ОС «Про особовий склад» звільнена з військової служби в запас згідно з пунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю 1 групи) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 10.02.2023 № 63-ОС позивач виключена зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з 10.02.2023.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 18.03.2023 № 133-ОС внесені зміни до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 10.02.2023 № 63-ОС в частині вислуги років.

Вважаючи, що в період з 29.01.2020 по 10.02.2023 відповідачем проводилось нарахування позивачу грошового забезпечення без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, чим грубо порушено її соціальні права, позивач звернулась до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 у справі № 520/11897/23 задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704 при обчисленні ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 29 січня 2020 року по 10 лютого 2023 року та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити з 29 січня 2020 року по 10 лютого 2023 року перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, а також інших складових цього грошового забезпечення: надбавки, премії які носять постійних характер, та перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704, та здійснити їй виплату належних до сплати сум з урахуванням раніше виплачених.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2024 апеляційну скаргу НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) - залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 по справі № 520/11897/23 - залишено без змін.

Як зазначено позивачем, судове рішення у вказаній справі відповідачем було виконано 12.04.2024.

Отже, позивачем вказано, що з огляду на не проведення відповідачем своєчасного розрахунку при звільненні, вона набула право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Задовольняючи частково вимоги позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходячи з того, що середній заробіток за 183 дні затримки виплати грошового забезпечення складає 132669,51 грн, та враховуючи принцип справедливості та співмірності, стягненню підлягають кошти в сумі 75104,20 грн (56,61 % від 132669,51 грн), що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України та свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

За приписами статті 116 КЗпП України (тут і надалі в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент звільнення позивач із служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції, що була чинною до 19.07.2022) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно до частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Водночас, відмінність редакцій частини першої статті 117 КЗпП України до прийняття Закону від 01.07.2022 № 2352-IX та після його набрання чинності, полягає загалом у тому, що до 19.07.2022 не було обмежень щодо періоду обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку і оплаті підлягав ввесь період затримки розрахунку без обмеження, тоді як після 19.07.2022 час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає шість місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за шість місяців такого прострочення.

Відтак, колегія суддів зауважує, що правовідносини, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які виникли після 19.07.2022, регулюються норми статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, яка діє з 19.07.2022.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду у постановах від 23 травня 2024 року по справі №580/9003/23 та від 18 квітня 2024 року у справі №380/4205/23, а також підтверджено правовою позицією Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яку приведено у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Із матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач з 27.09.2017 по 10.02.2023 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 10.02.2023 № 63-ОС позивач виключена зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з 10.02.2023.

У зв`язку з тим, що в період з 29.01.2020 по 10.02.2023 відповідачем проводилось нарахування позивачу грошового забезпечення без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, чим грубо порушено її соціальні права, позивач звернулась до суду (справа № 520/11897/23).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 у справі № 520/11897/23, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2024, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704 при обчисленні ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 29 січня 2020 року по 10 лютого 2023 року та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити з 29 січня 2020 року по 10 лютого 2023 року перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, а також інших складових цього грошового забезпечення: надбавки, премії які носять постійних характер, та перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704, та здійснити їй виплату належних до сплати сум з урахуванням раніше виплачених.

12 квітня 2024 року Військовою частиною НОМЕР_1 перераховано позивачу 239 845,57 грн (а.с. 25).

З приведено вбачається, що лише 12 квітня 2024 року відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем сум, належних останньому при звільненні, та відповідач щодо розміру приведених сум не заперечував.

Враховуючи, що на дату звільнення позивача з військової служби (10.02.2023) відповідачем не проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, а такий розрахунок здійснено лише на виконання рішення суду 12.04.2024, наявні підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_1 наслідків, визначених статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів наголошує, що право на отримання компенсації майнових втрат, яких позивач зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку відповідача, що підтверджено судовими рішеннями, у розумінні статті 117 КЗпП України не поставлено законодавцем в залежність від його звернення до Військової частини НОМЕР_1 , як роботодавця, оскільки останній був в силу закону зобов`язаний провести таку виплату одночасно з виплатою недоотриманих позивачем сум за весь період такого невиконання.

Невиконання такого обов`язку є підставою для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, в даній частині колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з абзацу 2 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні здійснений відповідачем лише 12.04.2025 на виконання рішення суду у справі № 520/11897/23, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 11.02.2023 (з дня, наступного за датою звільнення) по 12.04.2024.

Водночас, слід зазначити, що Закон № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на відповідний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Тобто із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

За висновками Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, які приведено у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, з прийняттям Закону № 2352-IX усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Отже, за правовою позицію Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №440/6856/22 приписи статті 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX, обмежили стягнення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, що вже не передбачає застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Виходячи з приведеного вище, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо застосування принципу справедливості та співмірності при стягненню середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, з огляду на вищевикладені положення Порядку № 100, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Як встановлено у даній справі, днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення є 10.02.2023, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є грудень 2022 року (31 календарний день) - нарахована заробітна плата 22 474,00 грн та січень 2023 року (31 календарний день) - нарахована заробітна плата 22 474,00 грн.

Усього, за вказані місяці нараховано заробітної плати 44 948,00 грн, що підтверджується даними довідки про доходи №98 від 03.05.2023 (а.с. 15 том 1).

Отєже, середньоденна заробітна плата позивача, за вказаний період, складає 724,97 грн (31 день + 31 день = 62 дні; 44948,00 грн : 62 дні = 724,97 грн).

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (10.02.2023) та дату проведення остаточного розрахунку (12.04.2024), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 427 календарних дні.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно зі ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 132 669,51 грн (724,97 х 183 календарних дні у шестимісячному періоді з 11.02.2023 (перший день після звільнення) по 12.08.2023).

Таким чином, загальний розмір коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за весь період затримки розрахунку при звільненні становить 132 669,51 грн, що відповідає положенням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ.

Підсумовуючи приведене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково визначена та обрахована сума у розмірі 75104,20 грн, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, що не відповідає останній правовій позиції Верховного Суду у даній категорії справ, зокрема, у справі № 440/6856/22, у зв`язку з чим у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді апеляційної інстанції та не впливають на висновки колегії суддів.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

У відповідності до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що при визначенні суми належної до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції застосовано принцип справедливості та співмірності, що не відповідає останній правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі №520/12462/24 підлягає зміні в частині суми середнього заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2023 по 12.08.2023, яка підлягає стягненню з відповідача.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі №520/12462/24 слід залишити без змін.

Слід також наголосити, що суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції у даній справу, виходив лише з меж доводів апеляційної скарги, к визначено статтю 308 КАС України.

З приводу перерахунку судового збору, який стягнуто на користь позивача, колегія суддів приводить наступне.

За приписами статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною сьомою статті 139 КАС України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з приведених вище приписів та матеріалів справи, оскільки за результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції вирішено змінити рішення суду першої інстанції, то відповідно суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат.

За рішення суду першої інстанції стягнуто на користь позивача у якості компенсації витрат на оплату судового збору 1211,20 грн.

Згідно з матеріалами справи встановлено, що позивачем при звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом сплачено судовий збір у сумі 1326,69 грн, що підтверджено квитанцією №0.0..1 від 02.05.2024 (а.с. 10 том 1), а до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою 1990,03 грн, що підтверджується квитанцією №0.0..1.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи вимоги апеляційної скарги та адміністративного позову ОСОБА_1 задоволено, та виходячи із характеру вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати у якості компенсації витрат на оплату судового збору в суді першої інстанції 1326,69 грн та в суді апеляційної інстанції - 1990,03 грн.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі № 520/12462/24 - змінити, виклавши абзац третій та п`ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.02.2023 по 12.08.2023 у розмірі 132 669 (сто тридцять дві тисячі шістсот шістдесят дев`ять) гривень 51 (п`ятдесят одна) копійка.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1326 (одна тисяча триста двадцять шість) гривень 69 (шістдесят дев`ять) копійок».

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі №520/12462/24 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1990 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто) гривень 03 (три) копійки у якості компенсації витрат на оплату судового збору в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова