Справа № 686/12780/23
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/12780/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заворотна О.Л.

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

10 квітня 2025 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Полотнянка Ю.П. Граб Л.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Човган А. В.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Афадєєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема апелянт, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Ухвалою від 02 листопада 2023 року зупинено апеляційне провадження у справі до прийняття та набрання законної сили судовим рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/12307/23.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2025 року у справі №560/12307/23 Сьомий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року - без змін.

Ухвалою суду від 12 березня 2025 року поновлено провадження у справі.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, направивши клопотання про відкладення розгляду справи.

Оцінюючи доводи клопотання, колегія суддів зауважує про скорочені строки розгляду даної категорії справ, визначені статтею 286 КАС України, що не дає можливості перенести апеляційний розгляд на іншу дату.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Нова Ушиця Новоушицького району Хмельницької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , де вказано батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації (мешкає в м. Санкт-Петербург з 1995 року), одружений має дружину та доньку, які проживають в м. Санкт-Петербург, Російська Федерація.

06 січня 2022 року ОСОБА_1 в`їхав на територію України і з часу в`їзду територію України не покидав.

27.01.2022 ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, де зазначив місце проживання в Україні : АДРЕСА_1 . До вказаної заяви долучена заява ОСОБА_4 від 26.01.2022 про те, що вона не заперечує проте того, що громадянин РФ ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2 , заява посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Янцаловською В.О., зареєстрований в реєстрі за № 62.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.09.2022 справа №686/19370/22 ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 114 КК України від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 114 КК України звільнено та кримінальне провадження № 0000214 на підставі п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито.

Рішенням управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 09.12.2022 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Вказане рішення направлено ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчить лист від 12.12.2022, копія фіскального чека про відправлення рекомендованого листа №152, який вручено адресату особисто 15.12.2022.

28.04.2023 відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення серія ПН МХМ № 001028 від 28.04.2023 за ч.1 ст. 203 КУпАП до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у виді штрафу в розмірі 1700грн.

28.04.2023 заступником начальника управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області Майдан В.Б. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким ОСОБА_1 зобов`язано покинути територію України до 27 травня 2023 року.

Позивач, не погодившись з рішенням про примусове його повернення до країни походження, звернувся до суду з даним позовом.

Обгрунтовуючи підстави звернення до суду з даним позовом, позивач зазначив, що відмова УДМС України в Хмельницькій області у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну та невидача посвідки на тимчасове або постійне проживання в Україні, стали причиною перебування даного іноземця на території України в порушення дозволеного чинним законодавством України строку. В свою чергу, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не обґрунтував необхідність прийняття такого рішення та не врахував право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача. Відповідачем не враховано, що позивач приїхав в Україну виключно для допомоги своїм батькам, і про рішення відповідача (про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну) позивач дізнався лише під час розгляду даної справи.

Відмовляючи в задоволенні позивних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, строк перебування іноземця на території України сплинув, а тому відсутні правові підстави для визнання оскаржуваного рішення міграційного органу протиправним та його скасування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Статтею 23 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 указаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - "Інструкція").

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначає Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі - "Порядок №150").

За правилами пункту 2 вказаного Порядку іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Відповідно до підпункту 1 пункту 6 Порядку №150 строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну. До короткострокових віз прирівнюються візи типу С-2, С-3, Б, Л, М, Н, Р, Г, К, Т, П-1, ОП і П-2, оформлені до 11 вересня 2011 р. (до закінчення строку їх дії)

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач є громадянином Російської Федерації та з 06 січня 2022 року перебуває на території України.

Між тим, законодавством України передбачено, що строк перебування іноземця на території України обмежений, а саме: не більш як 90 днів протягом 180 днів.

Тому, органом міграційного контролю 28 квітня 2023 року було прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 в країну походження, а саме: до Російської Федерації.

Що стосується доводів апелянта про необхідність перебування на території України поза вказаним строком у зв"язку з необхідністю доглядати батьків похилого віку, які хворіли на COVID-19 після чого він також хворів на COVID-19, суд першої інстанції вірно зазначив, що навіть попри застосування підпункту 1 пункту 6 Порядку №150, яким продовжено строк перебування на території України до 180 днів іноземцю за умови, зокрема, захворювання, ОСОБА_1 порушив і його, адже з моменту в`їзду позивача на територію України і до прийняття відповідачем оскаржуваного рішення пройшло більш ніж півроку.

Посилання апелянта на ускладнення у виїзді за межі України, які пов`язані із повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України і введенням воєнного стану, також колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, вказаний аргумент нівелюється загальновідомим фактом чисельного виїзду українців та осіб інших національностей, які проживали на території України, закордон з огляду на активні бойові дії. Вказаний довід не є таким, що слугує належним обґрунтуванням перебування позивача на території України у строк понад 180 днів з моменту в`їзду в Україну.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, строк перебування іноземця на території України сплинув, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного рішення міграційного органу протиправним та його скасування.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам сторін. Жодних нових доводів, які б вказували на порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Щодо інших доводів скаржника, зазначений у апеляційній скарзі, колегія суддів, згідно ч. 2 ст. 6 КАС України застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Зокрема, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Полотнянко Ю.П. Граб Л.С.