Справа № 320/20846/23
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Грибан І.О., Кузьмишиної О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ державного секретаря Міністерства оборони України від 15.05.2023 №149 (зі змінами згідно наказу від 29.05.2023 № 167) в частині щодо звільнення його з посади головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України;

- поновити його на посаді головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України;

- стягнути з Міністерства оборони України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржуваний наказ прийнято з порушеннями Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, необґрунтовано та без урахування усіх обставин.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позиція суду мотивована тим, що оскаржувані накази прийняті відповідачем у межах та спосіб, передбачених чинним законодавством.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права. Також просить здійснювати розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2024 року та 17 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

24 лютого 2025 року відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу.

26 лютого 2025 року позивачем подано відповідь на відзив.

05 березня 2025 року позивачем подано додаткові пояснення.

Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) значення справи для сторін;

2) обраний позивачем спосіб захисту;

3) категорію та складність справи;

4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо;

5) кількість сторін та інших учасників справи;

6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з поданого клопотання позивача, в такому не наведено доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частин 1-3 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

За приписами частин 5 та 7 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Стаття 261 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює наступні особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні.

Відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Треті особи мають право подати пояснення щодо позову у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів з дня його отримання.

Колегія суддів зазначає, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ніяким чином не обмежує процесуальні права учасників справи, а свої пояснення та докази у справі учасники справи мають можливість надати до суду за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно з пунктом 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши клопотання позивача, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, тощо, беручи до уваги пункт 20 частини 1 статті 4 та частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив державну службу в апараті Міноборони з 10 лютого 2006 року.

Наказом Міністерства оборони України від 22.02.2019 №37 ОСОБА_1 , головного спеціаліста Відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, призначено на посаду головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України.

Як слідує з попередження про наступне звільнення від 28.02.2023, головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України ОСОБА_1 відповідно до наданих державним секретарем Міністерства оборони України повноважень та у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок змін до штату відповідно до директиви Міністерства оборони України від 22.02.2023 №Д-226/6 «Про проведення організаційних заходів у апаратів Міністерства оборони України в 2023 року», керуючись вимогами п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», попереджено про наступне скорочення займаної посади і майбутнє звільнення 28.04.2023.

Із попередженням позивач ознайомлений 28.02.2023, що підтверджується особистим підписом.

У даному попередженні також зазначено, що у зв`язку з скороченням займаної посади позивачу пропонується посади:

головного спеціаліста відділу цивільного захисту Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності.

головного спеціаліста відділу соціальної політики Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України.

Від зазначених посад відмовився, що підтверджується актом за підписом ОСОБА_3. від 12.05.2023.

Так, Департаментом з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України складено акт пропонування державному службовцю посади від 12.05.2023 № 1, у якому зазначено:

«Комісія у складі - тимчасово виконуючого обов`язки директора Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України полковника юстиції ОСОБА_3 , тимчасово виконуючого обов`язки начальника Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України полковника юстиції Віктора ОСАДЧУКА, начальника відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України Станіслава КОНОШУКА даним актом засвідчує те, що "12" травня 2023 року тимчасово виконуючим обов`язки директора Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України полковником юстиції ОСОБА_3 було запропоновано ОСОБА_1 посади: головного спеціаліста відділу цивільного захисту Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності та головного спеціаліста відділу соціального забезпечення Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України.

Від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився, попередження в частині пропонування посад підписувати відмовився».

Т.в.о. директора Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України ОСОБА_3. повідомляв державного секретаря Міністерства оборони України Костянтина Ващенка про те, що під час виконання директиви Міністерства оборони України від 22.02.2023 № Д-226/6 "Про проведення організаційних заходів у апараті Міністерства оборони України в 2023 році" та від 28.04.2023 № Д-226/12 "Про проведення організаційних заходів у апараті Міністерства оборони України в 2023 році" щодо переформування Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України у Департамент з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України виникло питання щодо розміщення державного службовця Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції ОСОБА_1 .

Вказана особа неодноразово публічно заявляла про своє небажання працювати за напрямом запобігання корупції та мала конфліктні відносини з цього питання із безпосереднім керівником - начальником вказаного відділу ОСОБА_7 .

З метою розміщення державного службовця ОСОБА_1 ним було повідомлено про зазначені обставини Департамент кадрової політики Міністерства оборони України, яким до Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України було надано перелік вакантних посад в апараті Міністерства оборони України (вих. № 226/1504 від 18.04.2023).

Після цього, з врахуванням відповідності освіти та досвіду роботи ОСОБА_1 вимогам посадових обов`язків вакантних посад в апараті Міністерства оборони України та органах військового управління було з`ясовано, що ОСОБА_1 можливо запропонувати посади: головного спеціаліста відділу соціального забезпечення Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України та головного спеціаліста відділу цивільного захисту Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності.

З метою запропонування посади державному службовцю ОСОБА_1 та вирішення питання щодо можливого його працевлаштування на вищезазначених посадах проведені бесіди:

- 09.05.2023 - з директором Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України ОСОБА_8 щодо пропонування вакантної посади головного спеціаліста відділу соціального забезпечення Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України.

- 11.05.2023 - з начальником Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності полковником ОСОБА_9 щодо пропонування вакантної посади головного спеціаліста відділу цивільного захисту Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності;

Вказані особи погодилися на призначення ОСОБА_1 на наявні вакантні посади та запропонували прибути йому до них у зручний для нього час.

Дана інформація була доведена ОСОБА_1 12.05.2023.

Від зазначених пропозицій останній відмовився, про що було складено відповідний акт.

Щодо мотивів відмови від призначення на вказані посади ОСОБА_1 повідомив, що бажає працювати в іншому місці.

Заступник директора департаменту - начальник управління з питань роботи з державними службовцями та керівниками державних підприємств Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України Малиновсьий П. 15.05.2023 доповідав Державному секретарю Міністерства оборони України Костянтину Ващенку про те, що ним 11.05.2023 засобами комунікаційного зв`язку (за номером телефону НОМЕР_1 ) була доведена інформація до головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України ОСОБА_1 щодо його розміщення на посадах державної служби (на його вибір):

головного спеціаліста відділу соціального забезпечення Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України;

головного спеціаліста відділу цивільного захисту Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності.

Також йому було повідомлено, що керівники вищезазначених підрозділів чекають його для проведення співбесіди та написання заяви про призначення у зручний для нього час.

На бесіди до вищезазначених керівників ОСОБА_1 не з`явився.

Крім того, 12.05.2023 начальник Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності Берегуля Р. та 15.05.2023 директор департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України Токарчук Т. доповідали державному секретарю Міністерства оборони України Костянтину Ващенку про те, що на співбесіду головний спеціаліст відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України ОСОБА_1 не з`явився.

Як слідує з доповідної записки директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України Яцино О. від 15.05.2023, ним з метою соціального захисту державного службовця ОСОБА_1 та вирішення питання щодо можливого його працевлаштування на вищезазначених посадах проведені бесіди:

- 09.05.2023 - з начальником Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності, полковником Берегулею P.O. щодо призначення на посаду головного спеціаліста відділу цивільного захисту Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності;

- 09.05.2023 - з директором Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України ОСОБА_8 щодо призначення на посаду головного спеціаліста відділу соціального забезпечення Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України.

Керівники погодилися провести бесіди з ОСОБА_1 щодо його працевлаштування та оформлення відповідних документів у зручний для нього час.

Дана інформація була доведена ОСОБА_1 12.05.2023 тимчасово виконуючим обов`язки директора Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України полковником юстиції ОСОБА_3., а 11.05.2023 заступником директора департаменту - начальником управління з питань роботи з державними, службовцями та керівниками державних підприємств Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України Малиновським П.С.

На бесіди до вищезазначених керівників головний спеціаліст ОСОБА_1 не з`явився.

Тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України ОСОБА_2. 15.05.2023 подано до Державного секретаря Міністерства оборони України Ващенко К. подання до звільнення з роботи 15.05.2023 ОСОБА_1 , у якому зазначено , що 28.02.2023 ОСОБА_1 попереджений про наступне скорочення посади головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України.

ОСОБА_1 12.05.2023 було запропоновано вакантні посади: головного спеціаліста відділу соціальної забезпечення Департаменту соціального забезпечення МОУ та головного спеціаліста відділу цивільного захисту Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності.

Від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився, попередження в частині пропонування посад підписувати також відмовився, про що складено акт.

Наказом Міністерства оборони України від 15.05.2023 № 149 звільнено ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, 15.05.2023 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок змін до штату апарату Міністерства оборони України.

Наказом Міністерства оборони України від 29.05.2023 №167 відповідно до частини п`ятої статті 87 Закону України "Про державну службу" пункт 1 параграфу 1 наказу державного секретаря Міністерства оборони України (по особовому складу державних службовців) від 15 травня 2023 року № 149 викладено в такій редакції:

"Відповідно до пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу" припинити державну службу та звільнити з роботи: ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу з питань запобігання корупції Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, 29.05.2023 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок змін до штату апарату Міністерства оборони України».

Позивач, не погоджуючись з оскаржуваними наказами, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що звільнення позивача є правомірним, відбулося у відповідності до приписів чинного законодавства.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Таким чином, саме на державу покладено обов`язок забезпечувати рівність трудових прав усіх громадян та гарантувати правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, оскільки держава здійснює свої функції через систему державних органів (законодавчих, виконавчих, судових), відповідні обов`язки (їх неухильне додержання та виконання) покладаються на такі державні органи.

Частиною 2 статті 38 Конституції України визначено, що громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону 889-VIII державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на час складання попередження про можливе звільнення та видання оскаржуваного наказу) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладено обов`язок щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Аналогічний висновок щодо застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII висловлений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11.05.2023 у справі № 380/9574/21, від 12.10.2023 у справі № 380/10238/21, від 02.11.2023 у справі № 380/9055/22, від 23.11.2023 у справі № 360/48/23.

При цьому Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Позивач вказує, що відповідачем порушено процедуру попередження його про звільнення.

Зокрема, за змістом позовної заяви позивач зазначає, що Державний секретар Міністерства оборони України не повідомляв його про наступне звільнення.

Надалі, позивач погоджується з доводами відповідача у відзиві на позовну заяву та вказує, що 28 лютого 2023 року його дійсно ознайомлено з попередженням про наступне звільнення. Однак, позивач вважає, що даний документ не має юридичних наслідків, оскільки підписаний не Державним секретарем Міністерства оборони України Костянтином Ващенко, а тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України полковника юстиції ОСОБА_2 .

Так, апеляційний суд відзначає, що законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Тобто, роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника та про наявні вакантні посади на підприємстві.

При цьому, колегія суддів враховує наявність доручення Державного секретаря Міністерства оборони України Костянтина Ващенка полковнику юстиції Осадчуку В.Б. , відповідно до якого останньому доручено здійснити попередження державних службовців Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посад державної служби внаслідок змін до штату апарату Міністерства оборони України, відповідно до директиви Міністерства оборони України від 22.02.2023 №Д-226/6 (том 2 а.с.4)

Отже, з фактичних обставин справи вбачається, що позивач належним чином попереджений про наступне звільнення.

Надалі, позивач зазначає, що Державний секретар Міністерства оборони України Костянтин Ващенко не запропонував йому іншу посаду в апараті Міністерства оборони України.

При цьому, позивач заперечує належність пропонування йому посад полковником юстиції ОСОБА_3 , оскільки останній не мав жодних владних, розпорядчих або інших повноважень відносно нього.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2023 року ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади: головного спеціаліста відділу соціальної забезпечення Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України та головного спеціаліста відділу цивільного захисту Управління екологічної безпеки та протимінної діяльності.

Від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився, попередження в частині пропонування посад підписувати відмовився, про що складено акт.

Наведену інформацію підтвердили також свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які у суді першої інстанції зазначили, що позивачу пропонувалися посади, однак він відмовився підписувати попередження в цій частині і тому ними було складено акт про відмову від підпису.

В свою чергу, позивач наполягає на тому, що Акт пропонування посад має ознаки підробленого документу, так як позивач фізично не міг знаходитись та не знаходився на робочому місці 12 травня 2023 року.

Втім, колегія суддів зауважує, що наведене спростовується табелем обліку робочого часу позивача, долученим до матеріалів справи, з якого вбачається перебування позивача 12 травня 2023 року на робочому місці (а.с.138).

Поряд з цим, доводи апелянта про підроблення службових документів, зокрема Акту пропонування посад, належними та допустимими доказами у розумінні процесуального законодавства не підтверджено, а відтак відхиляються апеляційним судом за безпідставністю.

Колегія суддів враховує, що висновок позивача про відсутність офіційних пропозицій конкретних посад у апараті Міністерства оборони України мотивований тим, що дані пропозиції здійснено тимчасово виконуючим обов`язки директора Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України полковника юстиції ОСОБА_3 , а не Державним секретарем Міністерства оборони України Костянтином Ващенко.

Однак з фактичних обставин справи вбачається обізнаність позивача із переліком запропонованих йому посад та його відмова від запропонованих посад, яка мотивована тим, що він бажає працювати в іншому місці.

При цьому, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за 30 днів є надання працівникові можливості завчасно визначитися із майбутнім працевлаштуванням.

Посилання позивача на лист Національного агентства України з питань державної служби від 18 листопада 2024 року, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в силу приписів частини 4 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Зі змісту апеляційної скарги позивача, відповідних поважних причин не встановлено.

Водночас, підлягають відхиленню твердження апелянта про залежність усіх членів комісії, що підписували Акт від 12 травня 2023 року, від полковника юстиції ОСОБА_3, позаяк такі ґрунтуються на його припущеннях.

З аналогічних підстав колегією суддів відхиляються доводи апелянта про складення доповідних листів від 12.05.2023 та 15.05.2023 на ім`я Державного секретаря Міністерства оборони України Костянтина Ващенка після звільнення позивача та подання ним адміністративного позову.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ відповідача від 29 травня 2023 року №167 виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині поновлення позивача на роботі із стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: І.О. Грибан

О.М. Кузьмишина