Справа № 460/5816/24
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2025 року м. РівнеСправа №460/5816/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративної справи за позовом:

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якому просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу:

- грошового забезпечення з 29.03.2022 по 31.12.2022 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 рік;

- грошового забезпечення з 01.01.2023 по 20.05.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 рік;

- грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 рік;

- грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 рік;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу, з урахуванням раніше виплачених сум:

- грошового забезпечення з 29.03.2022 по 31.12.2022, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт;

- грошового забезпечення з 01.01.2023 по 20.05.2023, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт;

- грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт;

- грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт;

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди за виконані у період з 29.09.2023 по 12.12.2023 бойові (спеціальні) завдання;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду за виконані у період з 29.09.2023 по 12.12.2023 бойові (спеціальні) завдання в сумі 12000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалось у заниженому розмірі, а саме: у період з 29.03.2022 по 20.05.2023 позивачу виплачувався посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, які обраховуються, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018, замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (станом на 01.01.2022, 01.01.2023). Крім того, покликаючись до положень абз.16, абз.22 п.2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, та постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх воєнного стану», позивач зазначив, що відповідачем також не було здійснено виплату додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань в жовтні-листопаді 2023 року. В період дії Переліку бойових (спеціальних) завдань, за виконання яких здійснюється виплата військовослужбовцям додаткової винагороди на період дії воєнного стану у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави з розрахунку 30000 гривень на місяць, в ході проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 в пункті постійної дислокації позивачем неодноразово виконувалися бойові (спеціальні) завдання, а саме: 1) охорона військового об`єкта - днювальний підрозділу забезпечення на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №329-НР від 21.11.2023 - з 09:00 год. 21.11.2023 по 09:00 год. 22.11.2023; 2) охорона військового містечка №9 у складі патруля на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 : №291-НР від 14.10.2023 з 09:00 год. 14.10.2023 по 09:00 год. 15.10.2023; №294-НР від 17.10.2023 з 09:00 год. 17.10.2023 по 09:00 год. 18.10.2023; №302-НР від 25.10.2023 з 09:00 год. 25.10.2023 по 09:00 год. 26.10.2023; №308-НР від 31.10.2023 з 09:00 год. 31.10.2023 по 09:00 год. 01.11.2023; №314-НР від 06.11.2023 з 09:00 год. 06.11.2023 по 09:00 год. 07.11.2023. Зазначив, що виконання ним вищевказаних бойових (спеціальних) завдань підтверджується витягами з відповідних наказів про включення позивача до складу добових нарядів. Проте, додаткова винагорода за такі завдання у розмірі 12000,00 грн не була виплачена позивачу. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою від 05.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано у відповідача додаткові докази. Встановлено строк для подання відповідачем відзиву, позивачем відповіді на відзив.

Відповідач подав до суду відзив, у якому заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, зазначив, що пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" №704 від 30.08.2017 (в редакції чинній на момент прийняття) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Разом із тим, постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018, що набрала законної сили 24.02.2018, в пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 внесено зміни та викладено його в наступній редакції: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14". При цьому, після скасування даного пункту, норми Постанови № 704 не приведені у відповідність чинному законодавству. Вважає, що неприведення Урядом приміток до додатків 1, 12, 13, 14 Постанови №704 у відповідність до змін, що були внесені в пункт 4 Постанови №704, не може бути підставою для обчислення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням з використанням у якості розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на календарного року). Відповідач вважає, що хоча п. 6 Постанови №103 втратив чинність 29.01.2020, проте це не впливає на порядок та процедуру проведення перерахунку розмірів посадового окладу та не створює підстав для здійснення повторного перерахунку. Таким чином, згідно з Постановою № 704 (в редакції Постанови №103), яка була чинною станом на 01.01.2020, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 01.01.2018. Також повідомив, що виплата та нарахування грошового забезпечення здійснюється на підставі наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, щодо нарахування та виплати грошового забезпечення та інших соціальних виплат, а також додаткової винагороди під час дії воєнного стану військовослужбовцям. З урахуванням наведеного, відповідач вважає відсутніми підстав для задоволення позовних вимог щодо перерахунку та доплати за 2022-2023 роки грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) обчисленого шляхом розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на перше січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та, відповідно, грошової допомоги для оздоровлення. Щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди за добовий наряд (бойове чергування) за 29.09.2023 - 12.12.2023 зазначив, що відповідно до долучених витягів із наказів командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) з 29.09.2023 - 12.12.2023 позивач входив до складу добового наряду від технічної частини логістики, що підтверджується долученими наказами, на які посилається позивач. Сукупний аналіз норм Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, зокрема, статей 130, 199-201, свідчить про те, що поняття «бойове чергування» та «добовий наряд» не є тотожними та не охоплюють чи входять до складу один одного. Покликаючись до п. 4 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зазначив, що позивач долучає до позовної заяви витяги із наказів командира про склад добового наряду, тим самим підтверджуючи, що він виконував саме обов`язки військової служби, а не бойові (спеціальні) завдання. Чинним законодавство не передбачено додаткові виплати (винагороди) за виконання обов`язків військової служби у добовому наряді. Вважає, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Крім того, покликаючись до положень статті 233 КЗпП України, зауважив, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У письмових поясненнях відповідач зазначив, що надати інформацію про те, з якого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб було здійснено обрахунок грошового забезпечення позивача за період з 29.03.2022 по 20.05.2023, відповідач надати не може, так як при розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 29.03.2022 по 20.05.2023 використовувався посадовий оклад, надбавка за вислугу років, оклад за військовим званням, надбавка за особливості проходження служби, щомісячна премія, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб. При розрахунку грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 в період з 29.03.2022 по 20.05.2023 використовувався посадовий оклад, надбавка за вислугу років, оклад за військовим званням, надбавка за особливості проходження служби, щомісячна премія на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання грошової допомоги для оздоровлення. Факт несення бойового чергування ОСОБА_1 з 29.09.2023 по 12.12.2023 не знайшов свого підтвердження, тому позивачу і не нараховувалась додаткова винагорода.

У відповіді на відзив позивач повністю підтримав позивні вимоги. Крім того, зазначив, що в грошовому атестаті №134 від 12.12.2023 оспорювані суми грошового забезпечення за період з 29.03.2022 по 20.05.2023 (за час перебування позивача на посаді діловода бронетанкової служби технічної частини логістики) не відображені. В даному документі відображені лише складові частини грошового забезпечення за час перебування на посаді відповідального виконавця технічної частини логістики, за період перебування на якій (з 26.05.2023 по 12.12.2024) суми грошового забезпечення позивачем не оспорюються. Більше того, вказаний документ ним було отримано лише для того, щоб передати як кореспонденцію для військової частини НОМЕР_2 , до якої він вибував, оскільки грошовий атестат в розумінні абз.6 п.3 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, є лише однією з підстав для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення та жодним чином не може бути тим самим повідомленням про суми, нараховані та виплачені при звільненні, що передбачене ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Повідомленням про суми, нараховані та виплачені при звільненні, в розумінні ч.2 ст.233 КЗпП України, позивач вважає лист відповідача №2054 від 09.04.2024 з відповідними фінансовими довідками, які наявні в матеріалах справи. Враховуючи викладене, позивач вважає, що ним дотримано тримісячний строк звернення до суду з позовом, передбачений ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

У письмових запереченнях на відповідь на відзив відповідач повністю підтримав доводи, викладені у відзиві.

Оцінюючи доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд враховує таке.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Водночас, строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів визначені статтею 233 КЗпП України.

До 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Проте, з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, стаття 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зазнала значних змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відтак, після 19.07.2022 строк звернення до суду за вирішенням спору про стягнення належної працівнику заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23 сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права, згідно з яким у взаєминах із державою в особі відповідних суб`єктів владних повноважень суд має застосовувати правило пріоритету правової норми за найбільш сприятливим тлумаченням для особи - суб`єкта приватного права (п. 82).

Верховний Суд в рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 (адміністративне провадження № Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Таким чином, у цій справі до вимог за період з 29.03.2022 по 18.07.2022 слід застосовувати положення частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, якою визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Натомість до вимог з 19.07.2022 застосуванню підлягають положення частини другої статті 233 КЗпП України у редакції норми Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23, а також Верховним Судом в постанові від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23.

Отже в частині позовних вимог за період з 29.03.2022 по 18.07.2022 позивачем не порушено строк звернення до адміністративного суду з позовом.

Що стосується позовних вимог починаючи з 19.07.2022, суд зауважує про таке.

Як зазначено вище по тексту судового рішення, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, роботодавець має обов`язок письмово повідомити працівника про суми, нараховані та виплачені при його звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) в день їх виплати.

Порядок повідомлення працівника про розміри оплати праці, передбачено статтею 110 КЗпП України, за змістом якої при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

У відзиві відповідач зазначив, що при звільненні позивач отримав грошовий атестат №134 (вих. № 5141 від 12.12.2023) у день звільнення, що ним і не заперечується. Тому позовні вимоги в частині нарахування та виплати грошового забезпечення позивача (перерахунку та доплати належного за 2022-2023 роки грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) обчисленого шляхом розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на перше січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, грошової допомоги для оздоровлення та додаткової винагороди) за період з 19.07.2022 по 12.12.2023 подані з порушенням тримісячного строку звернення до адміністративного суду.

В позовній заяві та у відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач не повідомляв позивача про складові його грошового забезпечення, зокрема, за період з 19.07.2022 по 19.05.2023, а в грошовому атестаті №134 від 12.12.2023 оспорювані суми грошового забезпечення за такий період не відображені. Повідомленням про суми, нараховані та виплачені при звільненні, в розумінні ч.2 ст.233 КЗпП України, позивач вважає лист відповідача №2054 від 09.04.2024 з відповідними фінансовими довідками, які наявні в матеріалах справи.

Суд встановив, що у період з 29.03.2022 по 25.05.2023 позивач перебував на посаді діловода бронетанкової служби технічної частини логістики, а в грошовому атестаті №134 від 12.12.2023 відображені лише складові частини грошового забезпечення за час перебування його на посаді відповідального виконавця технічної частини логістики, яку він обіймав у період з 26.05.2023 по 12.12.2023.

Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що грошовий атестат №134 від 12.12.2023 не є повідомленням про розміри оплати праці позивача в розумінні статей 110, 116 КЗпП України, адже не містить детального розрахунку сум, нарахованих та виплачених позивачу у спірний період з 19.07.2022 по 12.12.2023, із зазначенням окремо кожного виду виплати в день їх виплати.

Відтак, вказаний грошовий атестат не підтверджує обставин, що про порушення своїх прав позивач дізнався при виключенні його із списків військової частини 12.12.2023, а тому покликання відповідача на такі обставини суд відхиляє.

З аналогічних підстав суд оцінює критично та не бере до уваги покликання відповідача про отримання позивачем виплачених сум грошового забезпечення на картковий рахунок у банку.

Суд враховує, що доказів, які підтверджують повідомлення позивача про розміри грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 12.12.2023 відповідно до статей 110, 116 КЗпП України, відповідач не надав.

Суд зауважує, що частина друга статті 233 КЗпП України пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з позовом щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, з днем одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Оскільки про порушення свого права на отримання у належному розмірі грошового забезпечення за спірний період, а також грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки позивач дізнався з листа відповідача №2054 від 09.04.2024 і доданих до нього документів, то його звернення до суду з цим позовом 31.05.2024 відбулося в межах строку, встановленого законом.

При вирішенні питання про відкриття провадження у цій справі судом були враховані вищевказані обставини, оцінивши які, суд дійшов висновку, що позов подано у строк, установлений законом, про що зазначено в ухвалі від 05.06.2024.

Інформації щодо дати письмового повідомлення позивача про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні з 12.12.2023, із зазначенням окремо кожного виду виплати в день їх виплати відповідно до статті 116 КЗпП України, відповідач не надав.

Враховуючи викладене, доводи відповідача щодо порушення позивачем строку звернення до суду з позовом у цій судовій справі не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи та не спростовують висновків суду, викладених в ухвалі від 05.06.2024 про відкритті провадження у справі, щодо дотримання позивачем відповідного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд встановив такі фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 у період з 29.03.2022 по 12.12.2023 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку від 16.04.2022 серії НОМЕР_3 .

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.12.2023 №363 старшого солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.11.2023 № 716-РС відповідальним виконавцем групи секретного документального забезпечення військової частини НОМЕР_2 , з 12.12.2023 виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та з усіх видів забезпечення.

28.03.2024 адвокат Пшенична О.О. звернулася до відповідача в інтересах позивача з адвокатським запитом щодо надання інформації та документів, що стосуються нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 29.03.2022 по 20.05.2023, грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки, а також документів щодо залучення позивача у період з 29.09.2023 по 12.12.2023 до добового наряду (варти).

Листом від 09.04.2024 №2054 відповідач на адвокатський запит повідомив, що при розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 29.03.2022 по 20.05.2023 використовувався посадовий оклад, надбавка за вислугу років, оклад за військовим званням, надбавка за особливості проходження служби, щомісячна премія. Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги. При розрахунку грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 в період з 29.03.2022 по 20.05.2023 використовувався посадовий оклад, надбавка за вислугу років, оклад за військовим званням, надбавка за особливості проходження служби, щомісячна премія, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання грошової допомоги на оздоровлення. Розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 29.03.2022 по 20.05.2023 зазначений у довідці що додається. Грошова допомога на оздоровлення ОСОБА_1 за 2022 рік виплачена за розрахунково-платіжною відомістю №67 від 09.06.2022, а грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік - за розрахунково-платіжною відомістю №127 від 22.05.2023. Зауважено, що при виключенні зі списків військової частини 12.12.2023 ОСОБА_1 було надано грошовий атестат від 12.12.2023 № 134, де й відображена запитувана інформація.

25.04.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок та виплату грошового забезпечення з 29.03.2022 по 20.05.2023 та грошової допомоги на оздоровлення за 2022 - 2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 постанови Кабінету Міністрів України №704 та здійснити їх виплату із врахуванням раніше проведених виплат, а також здійснити нарахування та виплату йому додаткової винагороди за виконані у період з 29.09.2023 по 12.12.2023 бойові (спеціальні) завдання в сумі 12000,00 грн.

Відповідач надав відповідь на заяву позивача листом від 30.04.2024 №2319, зміст якого аналогічний змісту листа від 09.04.2024 №2054.

Вважаючи свої права щодо отримання грошового забезпечення в належному розмірі порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи по суті публічно-правовий спір, суд враховує таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону №2011-ХІІ).

Частиною четвертою статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704 (далі Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови №704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 Постанови №704 (в первинній редакції) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21.02.2018 Кабінет Міністрів України ухвалив постанову від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі - Постанова №103), пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у Постанові №704 пункт 4 викладено в такій редакції: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.".

При цьому, зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.

Тобто, на момент набрання чинності Постановою №704 (01.03.2018) пункт 4 було викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 Постанови №103, а саме: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Отже, станом на 01.03.2018 пункт 4 Постанови №704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Натомість, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 за наслідками апеляційного перегляду справи скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019 в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправним та скасування пункту постанови і прийнято в цій частині нову постанову про задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб". У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019 залишено без змін.

Отже, з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 - пункт 6 Постанови № 103 втратив чинність та відновлена дія п. 4 Постанови № 704 у первісній редакції.

Проте, згідно з п. 3 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ (далі Закон 1774-VІІІ) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Суд вважає за необхідне зазначити, що під час розв`язання правової колізії між нормами п. 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та п. 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704, перевагу належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (Рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Відповідно до п. 21 та п. 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02), Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. У пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) та у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини "Серков проти України" (39766/05), встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, на підставі того, що органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку. Хоча ця справа стосується податкового спору, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між фізичною/юридичною особою і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості.

Оскільки норма п. 3 розділу ІІ Закону №1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи п. 4 Постанови №704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704, суд не знаходить правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 у справі № 240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме: п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VІІІ, згідно з якими:

«56. 01 січня 2017 року набрав чинності Закон № 1774-VІІІ.

57. За змістом пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VІІІ (у редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

З огляду на викладене, суд вважає, що згідно з Постановою № 704, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня відповідного року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 11.02.2021 у справах №200/3774/20-а, №200/3747/20-а, №240/11952/19 та від 18.02.2021 у справі №200/3775/20-а.

Отже, з 29.01.2020, тобто з дня набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, у військовослужбовців виникли правові підстави для перерахунку грошового забезпечення виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, від 12.09.2022 у справі № 500/1813/21, від 04.01.2023 у справі №640/17686/21.

Враховуючи те, що з 29.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Разом з тим, суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 абзац 1 пункту 4 Постанови №704 викладено в такій редакції:

Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 набрала законної сили 20.05.2023.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, оскільки, як встановлено судом, різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та на 2022 - 2023 роки впливає на визначення розміру посадового окладу, то у період з 29.03.2022 по 19.05.2023 у позивача наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

При цьому, суд звертає увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Крім того, суд зауважує, що грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні, грошова компенсація за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі "Ковач проти України", п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України", п. 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Враховуючи викладене, підлягають також перерахунку виплачені позивачу й інші виплати, розмір яких визначається із посадового окладу та окладу за військовим званням, оскільки при їх обрахунку використано посадовий оклад та оклад за військовим званням не в тому розмірі, який визначений чинним законодавством.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.04.2019 у справі № 342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що відповідачем у спірних правовідносинах допущено протиправну поведінку, яка порушує права та законі інтереси позивача, оскільки не здійснивши обрахунку грошового забезпечення позивача та інших виплат, розмір яких визначається із посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 29.03.2022 по 19.05.2023, а також сум грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 Постанови №704, діяли не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже в цій частині позовних вимог позов слід задовольнити.

При цьому, позовна вимога щодо визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання його здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за 20.05.2023, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт, задоволенню не підлягає, оскільки з 20.05.2023 пункт 4 Постанови №704 діє в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481, що передбачає іншу величну ніж прожитковий мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня відповідного календарного року, для обрахунку розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб.

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди за виконані у період з 29.09.2023 по 12.12.2023 бойові (спеціальні) завдання, суд зазначає таке.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що в ході проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 в пункті постійної дислокації ним неодноразово виконувалися бойові (спеціальні) завдання, а саме: 1) охорона військового об`єкта - днювальний підрозділу забезпечення на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №329-НР від 21.11.2023 - з 09:00 год. 21.11.2023 по 09:00 год. 22.11.2023; 2) охорона військового містечка №9 у складі патруля на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 : №291-НР від 14.10.2023 з 09:00 год. 14.10.2023 по 09:00 год. 15.10.2023; №294-НР від 17.10.2023 з 09:00 год. 17.10.2023 по 09:00 год. 18.10.2023; №302-НР від 25.10.2023 з 09:00 год. 25.10.2023 по 09:00 год. 26.10.2023; №308-НР від 31.10.2023 з 09:00 год. 31.10.2023 по 09:00 год. 01.11.2023; №314-НР від 06.11.2023 з 09:00 год. 06.11.2023 по 09:00 год. 07.11.2023.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут).

Відповідно до статті 267 Статуту добовий наряд призначається для підтримання внутрішнього порядку, охорони особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, приміщень і майна військової частини (підрозділу), контролю за станом справ у підрозділах і своєчасного вжиття заходів для запобігання правопорушенням, а також для виконання інших обов`язків внутрішньої служби.

За змістом статті 332 Статуту бойове чергування це виконання бойового завдання. Бойове чергування здійснюється черговими силами і засобами, призначеними від військових частин. До складу чергових сил і засобів входять бойові обслуги, чергові зміни пунктів управління, сил і засобів бойового забезпечення та обслуговування. У Військово-Морських Силах Збройних Сил України бойове чергування є найвищою формою підтримання бойової готовності сил у мирний час.

При цьому, склад чергових сил і засобів, ступені їх бойової готовності, тривалість, порядок несення бойового чергування, підготовки особового складу, озброєння, бойової та іншої техніки до чергування і зміна його встановлюються наказом командира військової частини згідно з вимогами цього Статуту, наказами і директивами Міністра оборони України, начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, командувачів видів Збройних Сил України (стаття 334 Статуту).

Аналіз вищевказаних норм Статуту свідчить на корись того, що поняття «бойове чергування» та «добовий наряд» не є тотожними та не входять до складу один одного.

Крім того, суд зауважує, що відповідно абз. 16 п. 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260), на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах, зокрема: 30 000 гривень військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань).

Згідно з п. 4 розділу XXXIV Порядку № 260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:

бойовий наказ (бойове розпорядження);

журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Перелік документів, якими підтверджується безпосередня участь військовослужбовця у виконанні бойового (спеціального) завдання, є вичерпним.

В матеріалах судової справи відсутні бойові накази (бойове розпорядження), журнали бойових дій, рапорти (донесення), які б підтверджували виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань з 09:00 год. 21.11.2023 по 09:00 год. 22.11.2023; з 09:00 год. 14.10.2023 по 09:00 год. 15.10.2023; з 09:00 год. 17.10.2023 по 09:00 год. 18.10.2023; з 09:00 год. 25.10.2023 по 09:00 год. 26.10.2023; з 09:00 год. 31.10.2023 по 09:00 год. 01.11.2023; з 09:00 год. 06.11.2023 по 09:00 год. 07.11.2023.

Оскільки за змістом наказів командира ВЧ НОМЕР_1 від 21.11.2023 №329-НР, від 14.10.2023 №291-НР, від 17.10.2023 №294-НР, від 25.10.2023 №302-НР, від 31.10.2023 №308-НР та від 06.11.2023 №314-НР позивач здійснював охорону військових об`єктів у складі саме добового наряду, а не бойові (спеціальні) завдання, то позивач не набув права на отримання додаткової винагороди, передбаченої абз. 16 п. 2 розділу XXXIV Порядку, у вищевказані періоди.

Суд зауважує, що в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суд зазначає, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які у даному випадку відсутні. Отже, позов в цій частині позовних вимог задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, то розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.03.2022 по 19.05.2023 та суми грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08 2017.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.03.2022 по 31.12.2022 та суми грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, та множенням на вiдповiдний тарифний коефiцiєнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" №704 від 30.08.2017, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 19.05.2023 та суми грошової допомоги для оздоровлення за 2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення вiйськовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" №704 від 30.08.2017, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Повний текст рішення складений 15 квітня 2025 року.

Суддя Н.О. Дорошенко