Справа № 520/5442/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

15.04.2025 р. справа №520/5442/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

Товариство з обмеженою відповідальністю "Колос" (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головне управління ДПС у Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу (з урахуванням уточнень) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 12.12.2024р. №0/69332/0409.

Аргументуючи цю вимогу, зазначав, що орендовані Товариством земельні ділянки розміщені на території Балаклійської міської ради Ізюмського району Харківської області, а тому після початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України - 24.02.2022р. первісно знаходились під окупацією військових формувань Російської Федерації, а після звільнення захоплених ворогом територій на лінії бойового зіткнення. Ці земельні ділянки у звязку із мінною небезпекою досі не обробляються Товариством. За наслідками проведення заходів із обстеження цих земельних ділянок ТОВ «Гуманітарна безпека» було складено звіти про забруднення цих земельних ділянок вибухонебезпечними предметами, відомості про що були внесені до електронної системи управління інформації протимінної діяльності, після чого Товариством 22.10.2024р. було подано уточнюючу декларацію платника єдиного податку 4 групи за 2024 рік. Стверджував, що сама лише обставина відсутності рішення Балаклійської військової адміністрації Ізюмського району Харківської області про встановлення пільг зі сплати місцевих податків на 2024 рік стосовно земельних ділянок, які визнані непридатними до використання, не призводить до виникнення підстав для виконання податкового обовязку з єдиного податку платника єдиного податку 4 групи стосовно тих земельних ділянок, фізична обробка яких унеможливлена виявленням ознак забруднення цих земельних ділянок вибухонебезпечними предметами.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначав, що відносно Товариства не приймалось рішення Балаклійської військової адміністрації Ізюмського району Харківської області про встановлення пільг зі сплати місцевих податків і зборів стосовно земельних ділянок, які визнані непридатними для використання на 2024 рік. Наголошував, що відомості Державного земельного кадастру не містять записів про те, що земельні ділянки, за які Товариством було нараховано податкове зобовязання з єдиного податку платника 4 групи за 2024 рік, забруднені вибухонебезпечними предметами унаслідок збройної агресії чи бойових дій.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, які відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не надали заяви ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації унаслідок чого набув правого статусу юридичної особи приватного права-резидента України, значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань під кодом 31847939, зареєстрований у якості платника єдиного податку 4 групи, на обліку знаходиться в ГУ ДПС у Харківській області.

Заявником до контролюючого органу було подано податкову декларацію платника єдиного податку 4 групи на 2024 рік, у якій було задекларовано податкове зобов`язання з єдиного податку платника 4 групи у 5.326.667,35грн. (І квартал 2024р. 3.134.020,53грн., ІІ квартал 2024р. -243.614,99грн., ІІІ квартал 2024р. 1.218.083,35грн., IV квартал 2024р. 730.838,48грн.).

Згідно з приєднаними до матеріалів справи звітами по ІЗТ/ЗТ станом на календарну дату обстеження земельних ділянок (25.07.2024р. т.1 а.с.108, 23.07.2024р. т.1 а.с.114, 16.07.2024р. т.1 а.с.119, 17.07.2024р. т.1 а.с.125, 23.07.2024р. т.1 а.с.131, 16.07.2023р. т.1 а.с.136, 17.07.2024р. т.1 а.с.141, 22.07.2024р. т.1 а.с.147, 18.07.2024р. т.1 а.с.158, 22.07.2024р. т.1 а.с.164, 17.07.2024р. т.1 а.с.169, 23.07.2024р. т.1 а.с.175, 22.07.2024р. т.1 а.с.180, 23.07.2024р. т.1 а.с.185, 23.07.2024р. т.1 а.с.190, 17.07.2024р. т.1 а.с.195, 23.07.2024р. т.1 а.с.201, 16.07.2024р. т.1 а.с.205, 20.07.2024р. т.1 а.с.210, 18.07.2024р. т.1 а.с.216, 18.07.2024р. т.1 а.с.222, 07.08.2024р. т.1 а.с.228, 23.08.2024р. т.1 а.с.234, 07.08.2024р. т.1 а.с.239, 13.08.2024р. т.1 а.с.245, 07.08.2024р. т.1 а.с.250, 06.08.2024р. т.2 а.с.6, 07.08.2024р. т.2 а.с.12, 16.08.2024р. т.2 а.с.18, 08.08.2024р. т.2 а.с.23, 14.08.2024р. т.2 а.с.28, 14.08.2024р. т.2 а.с.33, 16.08.2024р. т.2 а.с.38, 12.08.2024р. т.2 а.с.43, 16.08.2024р. т.2 а.с.48, 12.08.2024р. т.2 а.с.53, 16.08.2024р. т.2 а.с.58, 16.08.2024р. т.2 а.с.63, 09.08.2024р. т.2 а.с.68, 13.08.2024р. т.2 а.с.74, 16.08.2024р. т.2 а.с.79, 21.08.2024р. т.2 а.с.84, 13.08.2024р. т.2 а.с.90, 22.08.2024р. т.2 а.с.95, 15.08.2024р. т.2 а.с.100, 19.08.2024р. т.2 а.с.105, 08.08.2024р. т.2 а.с.110, 22.08.2024р. т.2 а.с.116, 19.08.2024р. т.2 а.с.122, 20.08.2024р. т.2 а.с.127, 15.08.2024р. т.2 а.с.132, 15.08.2024р. т.2 а.с.137, 08.08.2024р. т.2 а.с.142, 15.08.2024р. т.2 а.с.147, 15.08.2024р. т.2 а.с.152, 06.08.2024р. т.2 а.с.157, 23.08.2024р. т.2 а.с.163, 14.08.2024р. т.2 а.с.169, 25.07.2024р. т.2 а.с.174, 25.07.2024р. т.2 а.с.180, 23.07.2024р. т.2 а.с.186, 16.07.2024р. т.2 а.с.191, 16.07.2024р. т.2 а.с.197, 17.07.2024р. т.2 а.с.202, 23.07.2024р. т.2 а.с.208) земельні ділянки знаходяться у необробленому стані.

У подальшому 21.10.2024р. заявником до контролюючого органу було подано уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2024 рік, у якій було зменшено самостійно задекларовану суму податкового зобовязання з єдиного податку платника 4 групи на 456.990,18грн. (І квартал 2024р. 13.503,44грн.; ІІ квартал 2024р. 13.503,44грн.; ІІІ квартал 2024р. 228.207,64грн.; IV квартал 2024р. 201.775,66грн.).

21.11.2024р. працівником контролюючого органу відносно заявника була проведена камеральна перевірка з питання виявлених помилок в уточнюючій декларації платника єдиного податку 4 групи на 2024 рік.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 21.11.2024р. №53543/20-40-04-08-03/31847939 (далі за текстом - Акт №53543).

У тексті Акту №53543 викладені власні судження контролюючого органу про вчинення заявником податкового правопорушення, а саме: п.п.295.9.5 ст.295 Податкового кодексу України, оскільки було задекларовано загальну площу земельних ділянок 7610,1927 га (у тому числі рілля 7274,6121 га, сіножаті 35,7 га та пасовища 293,9306 га, які розташовані на території Балаклійської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області), безпідставно зменшено площу земельних ділянок на 246,075 га (у тому числі рілля на 233,775 га, сіножаті на 5,95 га та пасовища 6,35 га), безпідставно зменшено податкові зобов`язання з єдиного податку платника 4 групи на 2024 га у загальній сумі 456.990,18грн. (за 1 квартал 2024 року на суму 13.503,44 грн, за 2 квартал 2024 року на суму 13.503,44 грн, за 3 квартал 2024 року на суму 228.207,64 грн., за 4 квартал 2024 року на суму 201.775,66 грн.) за відсутності події втрати права власності чи права оренди земельних ділянок.

29.11.2024р. заявником були складені заперечення на Акт №53543.

За твердженням заявника заперечення на Акт №553543 були направлені засобами поштового звязку через установу Укрпошти 05.12.2024р. (т.1 а.с.105).

Ця обставина підтверджується наданою на вимогу суду роздруківкою трекінгу інформаційного ресурсу Укрпошти про обіг поштової кореспонденції.

Листом від 16.12.2024р. №61142/6/20-40-04-09-12 субєкт владних повноважень повідомив про те, що заперечення платника податків на Акт №53543 були залишені без розгляду як подані із пропуском строку у 10 робочих днів від дати отримання акту (а саме: 09.12.2024р. при отриманні Акту №53543 22.11.2024р.).

12.12.2024р. із посиланням на Акт №53543 суб`єктом владних повноважень було прийнято податкове повідомлення рішення №0/69332/0409 про визначення грошового зобовязання з єдиного податку платника 4 групи у загальному розмірі 502.689,20грн. (основний платіж 456.990,18грн., штраф 45.699,02грн.).

Стверджуючи про невідповідність закону податкового повідомлення рішення ГУ ДПС у Харківській області від 12.12.2024р. №0/69332/0409, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

З 01.01.2011р. приводи та підстави здійснення податкового контролю за дотриманням учасниками суспільних відносин податкової дисципліни та стану виконання податкового обов`язку; зміст та обсяг повноважень податкових органів; процедура реалізації повноважень контролю регламентована, насамперед, приписами Податкового кодексу України.

У розумінні п.36.1 ст.36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Згідно з п.п.291.2 ст.291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 75.1 ст.75 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

За визначенням п.п.75.1.1 ст.75 Податкового кодексу України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО, даних Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального та Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах.

За визначенням п.п.75.1.2 ст.75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

За визначенням п.п.75.1.3 ст.75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Зі змісту наведених норм права слідує, що камеральною перевіркою є захід податкового контролю, який для зясування питання з приводу дотримання учасником суспільних відносин податкової дисципліни не потребує вивчення жодних інших обєктивних даних, окрім тих, котрі фізично вже знаходяться у розпорядженні контролюючого органу ( у тому числі і у формі відомостей будь-яких інформаційних ресурсів).

Натомість, документальною перевіркою є захід податкового контролю з приводу своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, який для зясування питання з приводу дотримання учасником суспільних відносин податкової дисципліни потребує надання інших документів, що містять юридично значимі обставини про обєкт справляння податку (збору, обовязкового платежу).

Як то указано у п.291.2 ст.291 Податкового кодексу України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Звідси слідує, що єдиний податок є особливим механізмом, що заміняє порядок справляння інших податків (зборів), не змінюючи при цьому ані правової природи, ані суті таких інших податків (зборів), ані підстав, котрі явно та очевидно виключають виникнення податкового обовязку відносно оплати таких інших податків (зборів).

Відповідно до абз.1 п.п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування для платників єдиного податку четвертої групи є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Згідно з абз.2 п.п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 11.04.2023р. №3050-ІХ площі земельних ділянок, що перебувають у консервації, забруднені вибухонебезпечними предметами або непридатні для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами, не є об`єктом оподаткування єдиним податком для платників єдиного податку четвертої групи на період консервації або на період, коли земельні ділянки були забруднені вибухонебезпечними предметами, або на період, коли земельні ділянки були визнані потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами.

За правилами абз.4 п.п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України період, коли земельні ділянки були забруднені вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, на який припадає дата початку обстеження земельної ділянки операторами протимінної діяльності, та завершується останнім числом місяця, в якому такі земельні ділянки визнані придатними для використання.

За змістом абз.5 п.п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України для земельних ділянок, що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) активні бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, період, коли земельні ділянки визнаються забрудненими вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території (у тому числі коли дата початку обстеження небезпечної території операторами протимінної діяльності настає після дати завершення бойових дій або тимчасової окупації на відповідній території), за умови подання платником податку заяви до органу місцевого самоврядування, військової адміністрації та військово-цивільної адміністрації про потенційне забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами та прийняття таким органом місцевого самоврядування, військовою адміністрацією або військово-цивільною адміністрацією рішення про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків та зборів щодо земельної ділянки, зазначеної у такій заяві, та завершується останнім числом місяця, в якому такі земельні ділянки визнані придатними для використання.

Положеннями абз.6 п.п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України визначено, що підставою для ненарахування єдиного податку щодо земельних ділянок, які непридатні для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами, є інформація, зазначена у підпункті 12.4.6 пункту 12.4 статті 12 цього Кодексу.

Відповідно до абз.7 п.п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України період, коли земельні ділянки визнаються потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, на який припадає дата прийняття сільською, селищною, міською радою, військовою адміністрацією або військово-цивільною адміністрацією рішення про надання податкових пільг зі сплати місцевих податків та зборів на підставі заяви платника податків, та завершується останнім числом місяця, на який припадає дата, що настає раніше, - або останній день строку, на який надано пільгу зі сплати місцевих податків та зборів відповідно до прийнятого рішення (у тому числі з урахуванням змін, внесених до такого рішення), або дата скасування відповідного рішення, або дата початку обстеження земельної ділянки операторами протимінної діяльності, або дата визнання земельної ділянки придатною для використання.

Згідно з п.п.12.4.6 ст.12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад, військових адміністрацій та військово-цивільних адміністрацій щодо податків та зборів належить, зокрема, надання інформації контролюючим органам за місцезнаходженням земельних ділянок щодо рішень про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів, прийнятих на підставі заяв платників податків про визнання земельних ділянок непридатними для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами. Така інформація надається в електронному вигляді у порядку та за формою, затвердженими Кабінетом Міністрів України, протягом 10 календарних днів з дня прийняття відповідного рішення з обов`язковим зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок, щодо яких прийнято відповідне рішення.

Суд зауважує, що у силу п.п.69.33 п.69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України тимчасово, з 1 березня 2022 року, не нараховується та не сплачується єдиний податок четвертої групи з площі сільськогосподарських угідь та/або земель водного фонду, що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди, у податкових періодах, коли на територіях, на яких розташовані такі сільськогосподарські угіддя та/або землі водного фонду, ведуться бойові дії або території тимчасово окуповані збройними формуваннями Російської Федерації, до дати завершення на таких територіях активних бойових дій або тимчасової окупації Російською Федерацією.

Зі змісту наведених норм права слідує, що обєкт справляння єдиного податку з платника 4 групи повністю співпадає з обєктом справляння плати за землю.

При цьому, з викладених нижче міркувань суд вважає, що у суспільних відносинах з приводу справляння плати за землю визначальною кваліфікуючою умовою є обставина саме наявності у учасника суспільних відносин фізичної та безперешкодної змоги використання конкретної земельної ділянки.

Тому суд зазначає, що згідно з ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ст.41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частинами 2-3 ст.13 Цивільного кодексу України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У розумінні ч.1 ст.181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Суд наголошує, що згідно з ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За підпунктами 14.1.72 ст.14, 14.1.73 ст.14, п.14.1.74 ст.14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на дату прийняття податкового повідомлення-рішення) земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу); землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди; земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами.

У розумінні п.п.14.1.136 ст.14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності - обов`язковий платіж, що його орендар вносить орендодавцю за користування земельною ділянкою.

За приписами п.265.1 ст.265 Податкового кодексу України плата за землю є різновидом податку на майно.

За визначенням п.п.14.1.147 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п.269.1 ст.269 Податкового кодексу України платниками плати за землю є: 269.1.1. платники земельного податку: 269.1.1.1. власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); 269.1.1.2. землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; 269.1.2. платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Згідно з п.270.1 ст.270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування платою за землю є: 270.1.1. об`єкти оподаткування земельним податком: 270.1.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності; 270.1.1.2. земельні частки (паї), які перебувають у власності; 270.1.1.3. земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; 270.1.2. об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.

Пунктом 271.1 ст.271 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування платою за землю є: 271.1.1. нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; 271.1.2. площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.

За змістом п.286.1 ст.286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є: а) дані державного земельного кадастру; б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю); г) дані сертифікатів на право на земельні частки (паї); ґ) рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); д) дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї); е) дані Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначеного у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до п.288.1 ст.288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

За визначенням ст.1 Закону України від 06.10.1998р. №161-ХIV "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У розумінні ст.13 Закону України від 06.10.1998р. №161-ХIV "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону України від 06.10.1998р. №161-ХIV "Про оренду землі" передбачено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату відноситься до істотних умов договору.

Згідно зі ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Однак, за змістом ст.120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та ст.377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) набуття учасником суспільних відносин речового права власності на об`єкт нерухомого майна за загальним правилом призводить до виникнення права користування земельною ділянкою, на якій розташований такий об`єкт нерухомого майна.

Системно аналізуючи приписи наведених норм права у взаємозвязку, суд доходить до переконання про те, що учасник суспільних відносин, котрий фізично використовує корисні властивості конкретної ділянки земної поверхні (у тому числі і за рахунок розміщення належних на праві приватної власності обєктів нерухомого майна чи обєктів незавершеного будівництва, не прийнятих в експлуатацію) комунальної або державної форми власності, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) не може набути розумних очікувань чи легітимних сподівань на звільнення від виконання публічного обовязку з плати за землю (або у формі земельного податку, або у формі орендної плати), позаяк згідно з ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Подібний за суттю висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 25.04.2024р. у справі №820/4560/18.

Тому як обставина відсутності події формування земельної ділянки у якості обєкта цивільних прав згідно з ч.4 ст.791 Земельного кодексу України (де указано, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера), так і обставина відсутності державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у вигляду конкретної земельної ділянки за приписами ст.8 Конституції України та ст.ст.37, 38 Податкового кодексу України не можуть бути кваліфіковані у якості легітимних підстав для звільнення або скасування податкового обов`язку із внесення до бюджету плати за землю.

Відтак, у разі існування діючого договору оренди землі підставою для внесення до бюджету плати за землю у вигляді орендної плати є саме положення названого договору, котрі визначають усі суттєві домовленості між сторонами (окрім, механізму обчислення розміру орендної плати у силу спеціального застереження п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України), а у разі відсутності такого договору підставою для внесення до бюджету плати за землю у вигляді земельного податку є сам факт фізичного використання учасником суспільних відносин корисних властивостей конкретної ділянки земної поверхні (у тому числі і за рахунок розміщення належних на праві приватної власності обєктів нерухомого майна чи обєктів незавершеного будівництва, не прийнятих в експлуатацію) безвідносно до події наявності або відсутності державної реєстрації речових прав на земельну ділянку та безвідносно до події формування земельної ділянки у якості обєкта цивільних прав згідно з ч.4 ст.791 Земельного кодексу України у межах контурів та площ, визначених суб`єктом владних повноважень або за наслідками проведення відповідних заходів податкового контролю, або за обєктивними даними, здобутими з легальних джерел інформації.

При цьому, суд зважає, що у ст.281 Податкового кодексу України законодавцем перелічені пільги щодо сплати земельного податку для фізичних осіб, а ст.282 Податкового кодексу України - пільги щодо сплати земельного податку для юридичних осіб.

Однак, аналогічного правила відносно випадку виконання податкового обовязку з плати за землю у формі орендної плати законодавцем не запроваджено, позаяк ст.15 Закону України від 06.10.1998р. №161-ХIV "Про оренду землі" передбачено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату відноситься до істотних умов договору.

З наведеного слідує, що визначені у ст.ст.281, 282 Податкового кодексу України пільги із сплати земельного податку не можуть бути застосовані до правовідносин з внесення до бюджету плати за землю у формі орендної плати у порядку ст.ст.288-289 Податкового кодексу України, позаяк відносно застосування таких пільг відсутня вільна внутрішнє волевиявлення у формі згоди сторін укладеного договору оренди землі.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що згідно з п.37.3 ст.37 Податкового кодексу України підставами для припинення податкового обов`язку, крім його виконання, є: 37.3.1. ліквідація юридичної особи; 37.3.2. смерть фізичної особи, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою; 37.3.3. втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом; 37.3.4. скасування податкового обов`язку у передбачений законодавством спосіб.

Як то указано у п.38.1 ст.38 Податкового кодексу України, виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Окремою підставою для припинення податкового обовязку є положення ст.101 Податкового кодексу України та настання події збігу строку давності.

У силу спеціального застереження п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 11.04.2023р. №3050-ІХ площі земельних ділянок, що перебувають у консервації, забруднені вибухонебезпечними предметами або непридатні для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами, не є об`єктом оподаткування єдиним податком для платників єдиного податку четвертої групи на період консервації або на період, коли земельні ділянки були забруднені вибухонебезпечними предметами, або на період, коли земельні ділянки були визнані потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами.

Із положень наведеної норми права слідує, що окремими підставами для припинення податкового обовязку із внесення до бюджету єдиного податку платника 4 групи є: 1) подія консервації земельної ділянки; 2) подія документального підтвердження реального забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами; 3) подія декларування учасником суспільних відносин потенційної загрози забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами.

Закон України від 11.04.2023р. №3050-ІХ набув чинності - 06.05.2023р. і оскільки податковий обовязок за правовою природою та суттю в частині основного платежу з податку (збору, обовязкового платежу) не належить до мір юридичної відповідальності, то згідно з приписами ст.58 Контситуції України норми Закону України від 11.04.2023р. №3050-ІХ не можуть бути поширені на правовідносини, які склались до - 06.05.2023р.

Згідно з п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 11.04.2023р. №3050-ІХ період, коли земельні ділянки були забруднені вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, на який припадає дата початку обстеження земельної ділянки операторами протимінної діяльності, та завершується останнім числом місяця, в якому такі земельні ділянки визнані придатними для використання.

Дана норма кодексу є спеціальною нормою права відносно випадку справляння єдиного податку платником 4 групи з земельної ділянки, відносно якої має місце подія підтвердження реального забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами.

Згідно з п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 11.04.2023р. №3050-ІХ для земельних ділянок, що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) активні бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, період, коли земельні ділянки визнаються забрудненими вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території (у тому числі коли дата початку обстеження небезпечної території операторами протимінної діяльності настає після дати завершення бойових дій або тимчасової окупації на відповідній території), за умови подання платником податку заяви до органу місцевого самоврядування, військової адміністрації та військово-цивільної адміністрації про потенційне забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами та прийняття таким органом місцевого самоврядування, військовою адміністрацією або військово-цивільною адміністрацією рішення про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків та зборів щодо земельної ділянки, зазначеної у такій заяві, та завершується останнім числом місяця, в якому такі земельні ділянки визнані придатними для використання.

Дана норма кодексу є спеціальною нормою права відносно випадку справляння єдиного податку платником 4 групи з земельної ділянки, відносно якої має місце подія декларування учасником суспільних відносин потенційної загрози забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами.

Згідно з п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 11.04.2023р. №3050-ІХ період, коли земельні ділянки визнаються потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, на який припадає дата прийняття сільською, селищною, міською радою, військовою адміністрацією або військово-цивільною адміністрацією рішення про надання податкових пільг зі сплати місцевих податків та зборів на підставі заяви платника податків, та завершується останнім числом місяця, на який припадає дата, що настає раніше, - або останній день строку, на який надано пільгу зі сплати місцевих податків та зборів відповідно до прийнятого рішення (у тому числі з урахуванням змін, внесених до такого рішення), або дата скасування відповідного рішення, або дата початку обстеження земельної ділянки операторами протимінної діяльності, або дата визнання земельної ділянки придатною для використання.

Дана норма кодексу також є спеціальною нормою права відносно випадку справляння єдиного податку платником 4 групи з земельної ділянки, відносно якої має місце подія декларування учасником суспільних відносин потенційної загрози забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами.

З огляду на згадане вище правило безумовності оплатного використання землі суд доходить до переконання про те, що відсутність у учасника суспільних відносин фізичної можливості використання конкретної земельної ділянки у силу дії непереборних та нездоланних чинників (у тому числі і через документально підтверджену подію реального забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами під час збройної повномасштабної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої 24.02.2022р.) за змістом ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року призводить до беззастережного виключення ймовірності виникнення будь-якого податкового обовязку відносно таких земельних ділянок у формі внесення до бюджету як плати за землю (земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної чи комунальної форми власності), так і єдиного податку платником 4 групи.

Відомості будь-яких інформаційних ресурсів (у тому числі і Державного земельного кадастру) обєктивно не можуть бути кваліфіковані судом у якості таких, що здатні змінити момент припинення податкового обовязку з внесення до бюджету єдиного податку платником 4 групи з календарної дати документального підтвердження факту реального забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами на календарну дату внесення відповідних відомостей про таке забруднення до Державного земельного кадастру, позаяк істотно погіршують правове становище конкретного учасника суспільних відносин, безпідставно продовжуючи час існування означеного податкового обовязку на тривалість процедур державних органів відносно внесення відомостей про забруднення земельних ділянок вибухонебезпечними предметами до Державного земельного кадастру.

Тож, у межах спірних правовідносин суд знаходить за справедливе надати пріоритет у застосуванні саме положенням ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і визначити момент припинення податкового обовязку з внесення до бюджету єдиного податку платником 4 групи - настання події документального підтвердження реального забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами.

Також суд зважає, що за визначенням п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно з п.п.112.8.9 ст.112 Податкового кодексу України обставинами, що звільняють від фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є, зокрема, вчинення діяння (дії або бездіяльності) внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажору).

У розумінні ч.2 ст.141 Закону України від 02.12.1997р. №671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні» забруднення (засмічення) конкретної ділянки вибухонебезпечними предметами безумовно належить кваліфікувати у якості обставини непереборної сили (форс-мажору) відносно виконання податкового обов`язку, пов`язаного із володінням чи користуванням цією земельною ділянкою.

Положення п.п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України унормовують суспільні відносини у випадку потенційного забруднення земельних ділянок вибухонебезпечними предметами.

Разом із тим, суд відмічає, що у межах спірних правовідносинах слід визнати доведеним факт реального забруднення земельних ділянок вибухонебезпечними предметами, що підтверджено переліченими вище звітами по ІЗТ/ЗТ.

Суд зауважує, що право заявника на користування орендованими земельними ділянками підпадає під захист за ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року як право на майно.

Відтак, неможливість фізичного використання орендованих земельних ділянок для вирощування сільськогосподарської продукції унаслідок документально підтвердженого факту реального забруднення цих земельних ділянок вибухонебезпечними предметами, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), виключає існування підстав для виникнення податкового обовязку у формі внесення до бюджету плати за землю та у формі внесення до бюджету єдиного податку платника 4 групи безвідносно до наявності чи відсутності рішення про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів, прийнятих на підставі заяв платників податків про визнання земельних ділянок непридатними для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами.

До того ж, суд наголошує на тому, що п.п.2921.1 ст.2921 Податкового кодексу України передбачено винесення компетентним субєктом права відповідного рішення саме у зв`язку з потенційною загрозою забруднення земельних ділянок вибухонебезпечними предметами, у той час як у межах спірних правовідносин є підтвердженим факт реального забруднення земельних ділянок вибухонебезпечними предметами.

Тож у межах спірних правовідносин відносно земельних ділянок, які реально (а не потенційно) забруднені вибухонебезпечними предметами у заявника відсутній податковий обов`язок з внесення до бюджету єдиного податку у якості платника 4 групи через обєктивну неможливість використання цих земельних ділянок, що виключає наявність у діянні платника податків з приводу подання уточненої декларації з єдиного податку платника 4 групи на 2024 рік події та складу податкового правопорушення у вигляді заниження податкових зобов`язань згідно з п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України.

Посилання субєкта владних повноважень на відсутність інформації про забруднення орендованих заявником земельних ділянок вибухонебезпечними предметами у відомостях Державного земельного кадастру суд відхиляє, позаяк вважає, що визначальне значення мають саме обставини реального забруднення земельних ділянок вибухонебезпечними предметами (що обєктивно виключає ймовірність використання цих земельних ділянок за призначенням та застосування загального правила оплатності використання землі), а не відображення цієї інформації (про забруднення земельних ділянок вибухонебезпечними предметами) у Державному земельному кадастрі.

Натомість, суд зазначає, що КМУ було видано постанову від 06.12.2022р. №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Будь-які інші акти права є незастосовними до спірних правовідносин, адже були прийняті не на реалізацію делегованих повноважень Кабінету Міністрів України та не з питання виконання учасниками суспільних відносин податкового обов`язку.

Пунктом 1 постанови КМУ від 06.12.2022р. №1364 установлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022р. №309 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022р. за №1668/39004) було затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російської Федерацією (далі за текстом - Перелік №309), згідно з яким Балаклійська міська територіальна громада Ізюмського району Харківської області з 12.09.2022р. віднесена до територій можливих бойових дій, а протягом 24.02.2022р.-12.09.2022р. була віднесена до територій активних бойових дій.

Стосовно обставин проведення субєктом владних повноважень у межах спірних правовідносин заходу податкового контролю саме у формі камеральної перевірки суд зазначає, що визначений п.п.75.1.1 ст.75 Податкового кодексу України предмет камеральної перевірки унеможливлює будь-які обєктивні висновки субєкта владних повноважень про наявність чи відсутність в діянні платника податків події та складу податкового правопорушення у розумінні п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України в аспекті справляння єдиного податку платником 4 групи за земельні ділянки, які реально забруднені вибухонебезпечними предметами.

Тому складений субєктом владних повноважень Акт №53543 не містить юридично умотивованих та документально підтверджених суджень контролюючого органу про заниження заявником податкових зобовязань в аспекті справляння єдиного податку платником 4 групи за земельні ділянки, які реально забруднені вибухонебезпечними предметами і у даному конкретному випадку не є достатнім доказом вчинення податкового правопорушення.

Стосовно обставин нерозгляду субєктом владних повноважень заперечень заявника на Акт №53543 суд зазначає, що згідно з п.86.7 ст.86 Податкового кодексу України у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Суд відмічає, що згаданий законодавцем у положеннях наведеної норми права строк у 10 робочих днів означає, що протягом указаного періоду часу платник податків має право подати заперечення на складений контролюючим органом акт перевірки до установи поштового зв`язку з метою направлення на адресу контролюючого органу.

Натомість, жодних підстав для висновку про те, що протягом згаданих 10 робочих днів заперечення на акт перевірки мають вже фізично надійти у розпорядження контролюючого органу зміст п.86.7 ст.86 Податкового кодексу України не створює.

У межах спірних правовідносин у порядку ч.1 ст.78 КАС України сторонами визнаються ті обставини що Акт №53543 був отриманий заявником 22.11.2024р.

Тож, заявник мав право подати заперечення на Акт №53543 до установи поштового звязку з метою подальшого спрямування (направлення) до контролюючого органу до 06.12.2024р.

Згідно з матеріалами справи заявник подав заперечення на Акт №53543 до установи поштового звязку 05.12.2024р., тобто у межах згаданого у п.86.7 ст.86 Податкового кодексу України строку у 10 робочих днів.

Календарна дата отримання контролюючим органом означеного заперечення платника податків на Акт №53543 (чи-то 09.12.2024р., чи-то 11.12.2024р.) за змістом п.86.7 ст.86 Податкового кодексу України жодного юридичного значення не має.

Відтак, у межах спірних правовідносин субєкт владних повноважень до настання події прийняття оскарженого податкового повідомлення рішення протиправно не розглянув по суті заперечень заявника на Акт №53543 і тим самим порушив вимог ч.2 ст.2 КАС України в частині права заявника «бути почутим», позаяк сформульовані заявником доводи і подані заявником письмові документи про забруднення (реальне, а не потенційне) земельних ділянок вибухонебезпечними предметами мають істотне значення для вирішення питання про стан виконання податкового обов"язку із внесення до бюджету єдиного податку платником 4 групи за ці ж самі земельні ділянки.

Тож, у вимірі обставин спірних правовідносин дана обставина визнається судом у якості самостійної та достатньої підстави для скасування оскарженого рішення субєкта владних повноважень.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку субєкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, оскільки вчинив оскаржене управлінське волевиявлення про визначення грошового зобовязання з єдиного податку платника 4 групи без урахування положень п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України та обставин неможливості фізичного користування земельними ділянками у звязку із реальним (а не потенційним) забрудненням вибухонебезпечними предметами.

За наслідками розгляду справи суд вважає не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки - доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Тож позов в частині скасування рішення субєкта владних повноважень стосовно визначення заявнику основного платежу по податковому зобовязанню з єдиного податку платника 4 групи належить задовольнити у звязку із відсутністю у матеріалах справи доказів існування такого податкового обовязку в частині земельних ділянок, реально забруднених вибухонебезпечними предметами.

Визнання неправомірним управлінського волевиявлення контролюючого органу з приводу визначення основного платежу по податковому зобовязанню з єдиного податку платника 4 групи автоматично призводить і до висновку про неправомірність застосованого у порядку ст.123 Податкового кодексу України штрафу, нарахованого на податкове зобовязання, правомірність визначення якого не доведена субєктом владних повноважень у ході розгляду справи за правилами ч.2 ст.77 КАС України.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

У ході розгляду справи судом не виявлено існування правових висновків Верховного Суду у релевантних справах.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Стосовно клопотання відповідача про залишення позову без розгляду суд зазначає, що положення ч.1 ст.47 КАС України були реалізовані заявником у межах спірних правовідносин без беззаперечно доведених ознак існування підстав для застосування положень ст.45 КАС України.

Відтак, суд не знаходить підстав для залишення позову заявника без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.240 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Клопотання відповідача про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області від 12.12.2024р. №0/69332/0409.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко