Справа № 520/3188/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

15 квітня 2025 року справа № 520/3188/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61057, ) про визнання протиправними та скасування податкової вимоги, рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила :

- визнати протиправними та скасувати податкову вимогу від 24.10.2024 р. №0-2040 та рішення про опис майна в податкову заставу № 1522/20-40-13-10-21 від 25.10.2024 р. Головного управління ДПС у Харківській області.

В обґрунтування заявленого позову позивачка зазначила, що податкова вимога Головного управління ДПС у Харківській області від 24.10.2024 року № 0-2040 та рішення про опис майна в податкову заставу № 1522/20-40-13-10-21 від 25.10.2024 року прийняті незаконно та необґрунтовано.

Ухвалою суду від 27.02.2025р. відкрито спрощене провадження у вказаний адміністративній справі в порядку, передбаченому статтею 257 КАС України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Відповідач ГУ ДПС у Харківській області подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що прийняті податкова вимога та рішення правомірні, а позовні вимоги позивача є безпідставними. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 13.03.2025р. повернуто без розгляду заяву представника позивачки адвоката Паркулаб В.Г. про зміну предмету позову, згідно якої він просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2031- UA0028556 від 26.02.2024 на суму 14 583,33 гривень; № 0- 2031 від 01.03.2021 на суму 275,84 гривень; № 0-2031 від 01.03.2021 на суму 282,04 гривень; № 0-2031 від 01.03.2021 на суму 278,94 гривень; № 0-2031 від 01.03.2021 на суму 274,29 гривень; № 0-2031 від 01.03.2021 на суму 272,74 гривень;

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Харківській області про опис майна в податкову заставу № 1522/20-40-13-10-21 від 25.10.2024 року.

Судом з ЄДРСР не встановлено факту оскарження ОСОБА_1 зазначених вище податкових повідомлень-рішень.

З урахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, які є достатніми та належними.

Судом встановлено, що позивачка є фізичною особою платником податків.

За наявними матеріалами справи фізичній особі ОСОБА_1 було нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно податкових повідомлень-рішень, а саме:

- податкове повідомлення-рішення № 0-2031 (форма 'Ф') від 01.03.2021 на суму 275,84 гривень (площа 17,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 );Документ сформований в системі «Електронний суд» 05.03.2025

- податкове повідомлення-рішення № 0-2031 (форма 'Ф') від 01.03.2021 на суму 282,04 гривень (площа 18,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 );

- податкове повідомлення-рішення № 0-2031 (форма 'Ф') від 01.03.2021 на суму 278,94 гривень (площа 18 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 );

- податкове повідомлення-рішення № 0-2031 (форма 'Ф') від 01.03.2021 на суму 274,29 гривень (площа 17,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 );

- податкове повідомлення-рішення № 0-2031 (форма 'Ф') від 01.03.2021 на суму 272,74 гривень (площа 17,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_6 ).

Податкові повідомлення-рішення зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сформовані за 2020 рік направлені засобами поштового зв`язку за податковою адресою: АДРЕСА_7 .

Згідно з наявними в розпорядженні суду відомостями вказані податкові повідомлення-рішення в адміністративному та/або судовому порядку не оскаржувались, тобто, сума у розмірі 1 383,16 грн., визначена ними до сплати є узгодженою.

Щодо податкового боргу зі сплати транспортного податку з фізичних осіб судом встановлено, що цей борг (код платежу 18011000) на загальну суму 14 583,33 грн. виник 28.05.2024 згідно податкового повідомлення-рішення (форма 'Ф') № 0-2031-UA0028556 від 26.02.2024. Доказів його оскарження судом також не вбачається.

Також судом встановлено, що у зв`язку з несплатою узгодженої суми податкового зобов`язання та з метою виконання вимог пункту 59.1 статті 59 ПК України позивачці засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення було направлено контролюючим органом податкову вимогу від 24.10.2024 № 0-2040, яка 06.11.2024 отримана платником податків.

Податкова вимога від 24.10.2024 № 0-2040 оскаржувалася позивачкою в адміністративному порядку та згідно рішення ДПС України від 17.01.2025 № 1611/6/99-00-06-03-03-06 податкова вимога від 24.10.2024 № 0011537- 1310-2040 залишена без змін, а скарга без задоволення.

Таким чином з моменту вручення зазначеної вимоги податковий борг платника податків існував не припиняючись, у зв`язку з чим вказана податкова вимога не втратила своєї юридичної сили.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) визначено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Грошові зобов`язання можуть бути визначені самостійно платником податків шляхом подання податкової звітності з певного податку або визначені контролюючим органом, коли дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Згідно пункту 59.3. статті 59 ПК України, податкова вимога разом з детальним розрахунком суми податкового боргу надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення податкового боргу та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Механізм формування, надсилання (вручення) та відкликання податкових вимог визначено Порядком направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 № 610 із змінами та доповненнями (далі - Порядок № 610).

Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму узгодженого грошового зобов`язання та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом - пункт 2 розділу II Порядку № 610.

Податкові вимоги разом з детальним розрахунком суми податкового боргу формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем податкових органів (далі ІТС) - пункт 1 розділу ІІІ Порядку № 610.

В цій справі частина доводів позовної заяви в цій справі зведено позивачкою фактично до її незгоди з податковими повідомленнями- рішеннями, якими було визначено відповідні суми її податкового зобов`язання за відповідними видами податків. Частина доводів стосується невчасного надіслання вимоги та її недостатньої обгрунтованості.

В зв`язку з наведеним суд зазначає, що згідно п. 57.3 ст. 57 ПК України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Як вказувалося вище, пунктом 59.1 статті 59 ПК України визначено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

При цьому, відповідно до п. 59.5 ст. 59 ПК України, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Згідно пунктів 2 та 3 розділу ІІ Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Мінфіну № 610 від 30.06.2017 року (далі - Порядок № 610), податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму:

- узгодженого грошового зобов`язання;

- непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.

За приписами п. 1 Розділу ІІІ Порядку № 610 податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - ІТС) податкових органів з урахуванням інформації про податковий борг з митних платежів, отриманої в порядку обміну інформацією відповідно до пункту 41.2 статті 41 Кодексу.

Стосовно доводів позивачки щодо незаконності та необґрунтованості висновків рішень податкового органу про нарахування сум податкового зобов`язання, суд зазначає таке.

Предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

В даній справі предметом оскарження є сформована податкова вимога та рішення про опис майна в податкову заставу, з огляду на що встановленню та дослідженню підлягають, зокрема, факт узгодженості грошового зобов`язання, а саме факт оскарження платником податку у передбаченому Кодексом порядку (адміністративному та/або судовому) податкового повідомлення-рішення, яким контролюючим органом визначене грошове зобов`язання, чи є останнє узгодженим з огляду на наявність (відсутність) процедури оскарження, факт сплати/несплати платником податку узгодженого грошового зобов`язання, зокрема і самостійно визначеного платником податку, протягом строків, визначених законодавством, факт направлення та вручення платнику контролюючим органом податкової вимоги, дотримання позивачем порядку здійснення цього заходу та інше.

Суд звертає увагу, що в межах цієї справи не може здійснюватися перевірка законності та обгрунтованості рішень контролюючого органу, якими визначено суми податкових зобов`язань платника податку, що становить окремий предмет позову. Позивачка не була позбавлена можливості оскаржити в судовому порядку ті податкові повідомлення-рішення, на підставі яких було здійснено нарахування податкового зобов`язання, через несплату якого в подальшому позивачці було направлено відповідну податкову вимогу.

Таким чином суд наголошує, що правомірність та правильність такого нарахування має здійснюватися судом у провадженні саме за позовом платника податків про оскарження податкових повідомлень-рішень, або у межах справи про стягнення податкового боргу, де заявлено зустрічний позов.

У цій справі вказаних обставин не встановлено.

Суд звертає увагу, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом та підставами заявлених позивачем вимог.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог.

Відтак, досліджуючи обставини щодо наявності податкового боргу, суди мають врахувати наявні в матеріалах справи докази: прийняття та направлення контролюючим органом на адресу відповідача податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, дані інтегрованої картки платника податку, довідку податкового органу про наявність податкового боргу, детальний розрахунок суми податкового боргу, що підлягає стягненню у судовому порядку.

В даній справі вказані докази свідчать про наявність у позивачки податкового боргу. Що стосується порядку надіслання позивачці оскаржуваної вимоги, то судом не встановлено з боку контролюючого органу при цьому таких порушень, які б могли вплинути на права позивачки у спірних правовідносинах.

Слід зауважити, що порушення процедури при прийнятті рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultraviresaction - invalidact). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Тобто, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020р. у справі №813/1790/18.

Доводи позовної заяви про те, що контролюючим органом жодним чином не обґрунтовано наявності самого факту виникнення податкового боргу, у зв`язку з якими обставинами, на думку податкового органу, виник податковий обов`язок, чому він обчислений саме в такому розмірі, та щодо якого об`єкта нерухомого майна він нарахований стосуються фактичної незгоди з податковими повідомленнями-рішеннями, якими нараховано податкове зобов`язання.

Суд зазначає, що межі судового контролю при розгляді справ стосовно незаконності рішень суб`єктів владних повноважень визначено ст. 2 КАС України.

Так, відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, перевіривши згідно наведеної норми оскаржувані податкову вимогу та рішення відповідача, суд вважає, що їх прийнято обґрунтовано, із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A.303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає, що ключові доводи сторін отримали належну оцінку, решта доводів висновків суду не спростовують.

За приписами частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даній справі відповідачем суду надано належні та допустимі докази на підтвердження законності та обґрунтованості оскаржуваних рішень, в зв`язку з чим суд доходить висновку про відмову у задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров