Справа № 160/22941/24
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 березня 2025 року м. Дніпросправа № 160/22941/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 року (головуючий суддя Ремез К.І.)

в адміністративній справі №160/22941/24 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 22.08.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (відповідач-2), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №39 від 27.06.2024 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, період роботи з 20.05.1999 по 01.09.2000 в КСП «Свердловське» Софіївського району Дніпропетровської області та призначити пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" та ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 19.06.2024 він звернувся із заявою про нарахування та обчислення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області щодо призначення пенсії за віком, пенсійну справу передано за принципом екстериторіальності до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, яке відмовило в призначенні пенсії за віком через відсутність достатнього страхового стажу з посиланням на те, за доданими документами до страхового стажу Позивача не зараховано період роботи з 20.05.1999 по 01.09.2000, оскільки при попередньому зверненні з заявами від 29.04.2024 та від 09.05.2024 в трудовій книжці запис про звільнення з роботи не був завірений підписом посадової особи, при повторному зверненні з заявою від 03.06.2024 вже такий підпис був наявний, тому достовірність запису викликає сумнів. В уточнюючій довідці від 09.05.2024 № 142/К-135/01-36 відсутня дата звільнення, дата та номер наказу про звільнення з роботи. В уточнюючій довідці про заробітну плату від 18.06.2024 № 229/К-186/01-25 зазначено ім`я Викт., що не відповідає паспортним даним ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №39 від 27.06.2024 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». |

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, період роботи з 20.05.1999 по 01.09.2000 в КСП «Свердловське» Софіївського району Дніпропетровської області та призначити пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" та ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідачем був застосований формальний підхід під час вирішення питання про зарахування до стажу роботи спірних періодів, оскільки формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Отже, за вказаних вище обставин, на переконання суду, спірний період роботи позивача з 20.05.1999 по 01.09.2000 підлягає до зарахування до трудового стажу позивача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідачем-1) подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що до страхового стажу Позивача не зараховано період роботи з 20.05.1999 по 01.09.2000, оскільки при попередньому зверненні з заявами від 29.04.2024 та від 09.05.2024 в трудовій книжці запис про звільнення з роботи 5 не був завірений підписом посадової особи, при повторному зверненні з заявою від 03.06.2024 вже такий підпис був наявний, тому достовірність запису викликає сумнів. В уточнюючій довідці від 09.05.2024 №142/К-135/01-36 відсутня дата звільнення, дата та номер наказу про звільнення з роботи. В уточнюючій довідці про заробітну плату від 18.06.2024 № 229/К-186/01- 25 зазначено ім`я ОСОБА_3 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_2 . За зазначений період відсутні відомості, а саме суми заробітку для нарахування пенсії згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб зараховано всі періоди трудової діяльності. Таким чином, за поданими документами та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж становить 20 років 05 місяців 19 днів.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Пенсійну справу передано за принципом екстериторіальності до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області рішенням від 09.07.2024 №44 відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком, оскільки за доданими документами до страхового стажу Позивача не зараховано період роботи з 20.05.1999 по 01.09.2000, та при попередньому зверненні з заявами від 29.04.2024 та від 09.05.2024 в трудовій книжці запис про звільнення з роботи не був завірений підписом посадової особи, при повторному зверненні з заявою від 03.06.2024 вже такий підпис був наявний.

В уточнюючій довідці від 09.05.2024 № 142/К-135/01-36 відсутня дата звільнення, дата та номер наказу про звільнення з роботи. В уточнюючій довідці про заробітну плату від 18.06.2024 № 229/К-186/01-25 зазначено ім`я ОСОБА_3 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_2 . За зазначений період відсутні відомості, а саме суми заробітку для нарахування пенсії згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб.

Позивачем додано до позовної заяви рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 06.05.2024 №39, Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову у призначенні пенсії від 10.06.2024 №39 та Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 27.06.2024 №39.

Позивач вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 39 від 27.06.2024 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 ст. 24 Закону України №1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Положеннями статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Предметом спору в даній справі є не врахування відповідачем до стажу роботи позивача періоду роботи 20.05.1999 по 01.09.2000.

Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Отже, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або відсутності у ній необхідних записів, які визначають право на пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17 та від 25.04.2019 у справі № 159/4178/16-а.

У відповідності до п.20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

При цьому, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

ЄСПЛ також наголошує на особливій важливості принципу "належного урядування", зокрема, у справі "Лелас проти Хорватії" (заява № 55555/08) - держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу" (пункт 74).

Стосовно роботи позивача у колгоспі, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 Основних положень про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, основним документом про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника.

Період роботи з 20.05.1999 по 01.09.2000 в КСП «Свердловське» Софіївського району Дніпропетровської області підтверджується:

- трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_1 від 03.05.1982,

- архівною довідкою Софіївського архівного відділу архівного управління Криворізької РДА Дніпропетровської області №199/К-185/01-36 від 08.08.2024,

- архівною довідкою Софіївського архівного відділу архівного управління Криворізької РДА Дніпропетровської області №142/К-135/01-36 від 09.05.2024,

- архівною довідкою Софіївського архівного відділу архівного управління Криворізької РДА Дніпропетровської області №200/К-186/01-36 від 08.08.2024,

- архівною довідкою Софіївського трудового архіву Софіївської селищної ради Дніпропетровської області №229/К-185/01-25 від 18.06.2024,

- архівною довідкою Софіївського трудового архіву Софіївської селищної ради Дніпропетровської області №463/К-379/01-25 від 28.11.2023

- архівною довідкою Софіївського трудового архіву Софіївської селищної ради Дніпропетровської області №7-390/01-19 від 22.06.2021.

Відповідно до пункту 2 Основних положень трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу:

призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи;

відомості про трудову участь:

прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно пункту 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок №637).

Відповідно до п. 1 зазначеного Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відмовляючи у призначенні пенсії за віком відповідач вказує, що ім`я та по батькові зазначені в довідках не відповідають паспортним даним позивача тому неможливо зарахувати періоди роботи відповідно до довідок.

Водночас, на думку колегії суддів апеляційної інстанції відповідачем був застосований формальний підхід під час вирішення питання про зарахування до стажу роботи спірних періодів, оскільки формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Отже, за вказаних вище обставин, спірний період роботи позивача з 20.05.1999 по 01.09.2000 підлягає до зарахування до трудового стажу позивача. Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 27.03.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя Н.А. Олефіренко