Справа № 520/2474/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

14.04.2025 р. справа №520/2474/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., за участі секретаря судового засідання - Карапетян М.О., представника позивача - Яковлєва Є.В., представника відповідача - Мостепаненко Є.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бестділ" (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головне управління ДПС у Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 06.11.2024р. №8,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області від 06.11.2024р. №8.

Аргументуючи цю вимогу, зазначив, що недотримання визначених ч.3 ст.13 Закону України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції" строків виконання зобовязань за зовнішньоекономічними контрактами на поставку товару до України відбулось виключно через повномасштабну збройну військову агресію Російської Федерації проти України. Наголошував, що згідно з ч.6 ст.13 Закону України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції" указаний фактор виключає притягнення до міри юридичної відповідальності у вигляді нарахування пені.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що подані до перевірки сертифікати Харківської торгово-промислової палати були ураховані під час обчислення суми пені. Стверджував, що реально вчинене управлінське волевиявлення з приводу нарахування пені є юридично правильним та документально підтвердженим.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

З приєднаних до матеріалів справи доказів судом зясовано, що заявник пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації суб`єктів господарювання, набув правового статусу юридичної особи приватного права, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань під ідентифікаційним кодом 43534311, у межах спірних правовідносин у якості платника податків (зборів, обовязкових платежів) знаходився на обліку в установі відповідача.

ГУ ДПС у Харківській області відносно заявника від Національного банку України було отримано податкову інформацію про порушення валютного законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а саме: про виявлені факти ненадходження в установлені Національним банком України граничні строки розрахунків грошових коштів чи товарів, станом на 01.09.2022, станом на 01.10.2022, станом на 01.11.2022, станом на 01.12.2022, станом на 01.01.2023, станом на 01.02.2023, станом на 01.03.2023, станом на 01.07.2024; про суми не повернутих коштів (вартості товару) у встановлений Національним банком України граничний строк розрахунків суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності ТОВ «БЕСТДІЛ» () за зовнішньоекономічним контрактом від 06.05.2021 № BEL2021-0605 (дати операцій - 05.08.2021, 11.08.2021, 17.09.2021, 20.09.2021, 28.10.2021,29.10.2021, 15.11.2021, 17.11.2021), за зовнішньоекономічним контрактом від 02.04.2022 № BEL2022-0402 (дата операції - 17.05.2022), за зовнішньоекономічним контрактом від 06.04.2020 №NTL2020-0607 (дати операцій - 28.09.2021, 29.09.2021, 11.10.2021, 19.10.2021, 21.10.2021, 23.10.2021, 08.11.2021, 10.11.2021, 18.11.2021,22.11.2021,02.12.2021,07.12.2021, 17.12.2021,20.12.2021, 26.01.2022, 02.02.2022), за зовнішньоекономічним контрактом від 22.01.2021 № SJJEICL2021-0122 (дати операцій - 24.09.2021, 05.10.2021), за зовнішньоекономічним контрактом від 09.08.2023 №RTF/BD20230809 (дата операції - 08.12.2023).

У період 09.09.2024р.-20.09.2024р. ГУ ДПС у Харківській області на підставі направлень ГУ ДПС у Харківській області від 05.09.2024 №№7677, 7678 та наказів ГУ ДПС у Харківській області від 05.09.2024 №4032-п, від 13.09.2024 №4114-п та від 17.09.2024 №4246-п відносно заявника було проведено захід податкового контролю у формі документальної позапланової виїзної перевірки з питання дотримання вимог податкового та валютного законодавства за зовнішньоекономічними контрактами від 09.08.2023 №RTF/BD20230809 за період з 09.08.2023 по 31.08.2024; від 06.05.2021 №BEL2021-0605 за період з 06.05.2021 по 31.08.2024; від 02.04.2022 №BEL2022-0402 за період з 02.04.2022 по 31.08.2024; від 06.04.2020 №NTL2020-0607 за період з 06.04.2020 по 31.08.2024; від 22.01.2021 №SJJEICL2021-0122 за період з 22.01.2021 по 31.08.2024.

Результати проведеної перевірки були оформлені актом від 27.09.2024р. №45267/20-40-07-08-05/43534311 (далі за текстом - Акт №45267).

У тексті Акту №45267 субєктом владних повноважень були викладені власні судження про вчинення заявником низки порушень ч.3 ст.13 Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII «Про валюту і валютні операції», а саме: 1) за зовнішньоекономічним контрактом від 22.01.2021 №SJJEICL2021-0122, укладеним з Компанією SUZHOU JIN JIN EXPORT-IMPORT COMPANY LIMITED (Китай) (далі за текстом Контракт №1); 2) за зовнішньоекономічним контрактом від 06.05.2021 № BEL2021-0605, укладеним з Компанією BEST EXPORTS (PVT) LIMITED (Пакістан) (далі за текстом Контракт №2); 3) за зовнішньоекономічним контрактом від 02.04.2022 № BEL2022-0402, укладеним з Компанією BEST EXPORTS (PVT) LIMITED (Пакістан) (далі за текстом Контракт №3); 4) за зовнішньоекономічним контрактом від 09.08.2023 № RTF/BD20230809, укладеним з Компанією RAJHANS TRADING FZCO (ОАЕ) (далі за текстом Контракт №4); 5) за зовнішньоекономічним контрактом від 06.04.2020 №NTL2020-0607, укладеним з Компанією NOVINO TRADING LIMITED (Китай) (далі за текстом Контракт №5).

На вимогу суду згідно з ч.4 ст.9 КАС України субєктом владних повноважень було повідомлено про визнання тих обставин, що за Контрактом №1 було нараховано: за період з 01.08.2024 по 31.08.2024 у кількості днів 31 на суму простроченої заборгованості (у валюті) 55.180,00 доларів США пеню у сумі 210.433,67 грн; за період з 11.08.2024 по 31.08.2024 у кількості 21 день на суму простроченої заборгованості (у валюті) 45.280,00 доларів США було нараховано пеню у сумі 116.937,13грн. Застосований у даному епізоді граничний строк розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів складає - 365 календарних днів. Субєктом владних повноважень було враховано сертифікат Харківської ТТП 30.09.2024 №468/63.01-6.

Загальна сума нарахованої пені за цим епізодом склала - 327.370,80грн. (210.433,67 грн. + 116.937,13грн.).

За Контрактом №2 субєктом владних повноважень були визнані ті обставини, що: заявником були проведені платежі 05.08.2021 на суму 38.280,36 доларів США, 11.08.2021 на суму 62.035,64 доларів США, 17.09.2021 на суму 61.689,96 доларів США, 20.09.2021 на суму 63.700,00 доларів США; за період з 11.06.2024 по 31.08.2024 у кількості днів 82 на суму простроченої заборгованості - 38.280,36 доларів США було нараховано пеню у розмірі 380.677,19 грн.; за період з 18.06.2024 по 31.08.2024 у кількості днів 75 на суму простроченої заборгованості 62. 035,64 доларів США було нараховано пеню 567.372,54 грн., за період з 25.07.2024 по 31.08.2024 у кількості днів 38 на суму простроченої заборгованості 61.689,96 доларів США було нараховано пеню у розмірі 290.713,55 грн.; за період з 28.07.2024 по 31.08.2024 у кількості днів 35 на суму простроченої заборгованості 63.700,00 доларів США було нараховано пеню у розмірі 275.550,82 грн. Застосований у даному епізоді граничний строк розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів складає - 365 календарних днів. За операціями від 28.10.2021 на суму 64.000,00 доларів США, від 29.10.2021 на суму 63. 877,00 доларів США, від 15.11.2021 на суму 59.782,50 доларів США, від 17.11.2021 на суму 58.000,00 доларів США з урахуванням сертифікату Харківської торгово-промислової палати від 30.09.2024 №467/63.01-6, строк розрахунків станом на 31.08.2024 не завершився, а тому пеня не нараховувалась.

Загальна сума нарахованої пені за цим епізодом склала - 1.514.314,10грн.

За Контрактом №3 субєктом владних повноважень визнано ті обставини, що заявником було здійснено передплату за товар 17.05.2022 на суму 117.755,00 доларів США (еквівалент 3 251 710,12 грн). Імпортна продукція станом на 31.08.2024 не митну територію України не надходила. Сертифікат торгово-промислової палати не надавався. Граничний строк надходження імпортного товару за зазначеною операцією становить 12.11.2022, у зв`язку зі зміною граничних строків розрахунків за операціями, здійсненими з 05.04.2022. Застосований у даному епізоді граничний строк розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів складає - 180 календарних днів. Період порушення строків розрахунків за зазначеним контрактом розпочався 13.11.2022 та станом на 31.08.2024 становить 658 днів, за які нараховано пеню у розмірі 4.306.135,49грн. (тобто у розмірі суми недопоставленого товару за контрактом).

Загальна сума нарахованої пені за цим епізодом склала 4.306.135,49грн.

За Контрактом №4 субєктом владних повноважень визнані ті обставини, що граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 180 календарних днів; оплату за товар на загальну суму 552.126,72 дол. США (еквівалент 21.217.619,15грн) було здійснено заявником: 1) 04.12.2023 на суму 80.000,00 доларів США (граничний строк розрахунків - 31.05.2024); товар надійшов 01.04.2024р. на суму 38.239, 61 доларів США; сума авансового платежу, за якою товар

не надійшов після надходження цієї партії товару склала - 41.760,39 доларів США; граничний строк надходження не настав); 2) 02.04.2024 на суму 30.404,94 доларів США; сума авансового платежу, за якою товар не надійшов після надходження цієї партії товару склала 11.355,45 доларів США; граничний строк надходження товару не настав; 3) 15.04.2024р. на суму 28.125,32 доларів США; перевищення загальної фактурної вартості товару за контрактом станом на 15.04.2024 складає 16.769,87 доларів США; товар за цією операцією надійшов без порушень строків розрахунків за зовнішньоекономічним контрактом; 4) 08.12.2023р. на суму 89.000,00 доларів США; граничний строк розрахунків - 04.06.2024р.; з урахуванням залишків товару за попередньою операцією на суму - 16.769,87 доларів США, сума авансового платежу, за якою товар не надійшов за зазначеною операцією (граничний строк надходження товару не настав) складає 72.230,13 доларів США; товар за цією операцією надійшов: 16.04.2024 на суму 35.075,38 доларів США; сума авансового платежу, за якою товар не надійшов (граничний строк надходження (04.06.2024) не настав) після надходження цієї партії товару склала 37.154,75 доларів США. Станом на 05.06.2024 сума заборгованості за цією операцією складала 37.154,75 доларів США. 11.06.2024 на суму 30.414,64 доларів США з порушенням граничних строків розрахунків; заборгованість після надходження цієї партії товару склала 6.740,15 доларів США. 18.06.2024 на суму 30.418,40 доларів США; із порушенням граничних строків розрахунків щодо товару на суму 6.740,15 доларів США. Перевищення загальної

фактурної вартості товару за цією операцією станом на 18.06.2024 складає - 23.678,25 доларів США.

Тож станом на 11.06.2024р. за Контрактом №3 існувала заборгованість по операції в сумі 37.154,75 доларів США, частина якої погашена у зв`язку з надходженням товару на суму 30.414,64 доларів США, інша частина в сумі 6.740,15 дол. США залишилась непогашеною станом на 11.06.2024, але еквівалент боргу не досяг межі у 400.000,00грн. Застосований у даному епізоді граничний строк розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів складає - 180 календарних днів. Відтак, за 7 днів затримки на суму невиконаних зобовязань 37.154,75 доларів США субєктом владних повноважень було нараховано 31.439,23грн. пені.

Загальна сума нарахованої пені за цим епізодом склала 31.439,23.

За Контрактом №5 субєктом владних повноважень визнані ті обставини, що за цим епізодом пеня не нараховувалась.

Із посиланням на Акт №45267 субєктом владних повноважень було прийнято податкове повідомлення рішення від 06.11.2024р. №8 про нарахування 6.179.259,62грн. пені.

Стверджуючи про невідповідність закону означеного правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень з мотивів використання будівлі промисловості у межах власної господарської діяльності, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд відмічає, що між сторонами немає спору стосовно встановленого податковим органом факту перевищення визначених законом термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Натомість, виник спір з приводу правомірності нарахування контролюючим органом пені за цим фактом на підставі Податкового кодексу України та Закону України Про валюту і валютні операції, оскільки заявник стверджує про відсутність власної вини в порушенні цих строків через дії нездоланного та непереборного фактору у вигляді повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої з 24.02.2022р. і триваючої дотепер.

Відповідно до п.п.191.1.4 ст.191 Податкового кодексу України (далі за текстом - ПК України), контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу: здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті.

Підпунктами 20.1.4, 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41цього Кодексу, мають право: - проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків; - застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно з ст.1 Податкового кодексу України норми Податкового кодексу України не містять ані прямої вказівки про поширення їх дії на регламентування валютного законодавства, ані прямого застереження про непоширення їх дії на регламентування валютного законодавства.

Закон України від 21.06.2018р. №2473-VIII «Про валюту та валютні операції» (який набрав чинності з 07.07.2018р. та введений в дію з 07.02.2019р.; далі за текстом - Закон України від 21.06.2018р. №2473-VIII) визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства.

Частиною 1 ст.3 Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII встановлено, що відносини, що виникають у сфері здійснення валютних операцій, валютного регулювання і валютного нагляду, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII питання здійснення валютних операцій, основи валютного регулювання та нагляду регулюються виключно цим Законом. Зміна положень цього Закону здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Зміна положень цього Закону може здійснюватися виключно окремими законами про внесення змін до цього Закону.

Згідно з ч.3 ст.3 Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII у разі якщо положення інших законів суперечать положенням цього Закону, застосовуються положення цього Закону.

Отже, норми ст.3 Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII не виключають можливості регламентування окремих сфер валютного регулювання і нагляду приписами інших актів права (у тому числі і нормами Податкового кодексу України) за виключенням недоторканності саме основ валютного регулювання та основ валютного нагляду.

При цьому, механізми реалізації субєктами владних повноважень заходів контролю, процедури притягнення винних учасників суспільних правовідносин до запровадженої законом міри юридичної відповідальності, склад протиправних діянь та обставини, що виключають відповідальність Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII не віднесені ані до основ валютного регулювання, ані до основ валютного нагляду.

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII органами валютного нагляду відповідно до цього Закону є Національний банк України та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику. Органи валютного нагляду в межах своєї компетенції здійснюють нагляд за дотриманням резидентами та нерезидентами валютного законодавства.

Частинами п`ятою, шостою ст.11 Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII передбачено, що Національний банк України у визначеному ним порядку здійснює валютний нагляд за уповноваженими установами. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, здійснює валютний нагляд за дотриманням резидентами (крім уповноважених установ) та нерезидентами вимог валютного законодавства.

Згідно з ч.9 ст.11 Закон України від 21.06.2018р. №2473-VIII органи валютного нагляду мають право проводити перевірки з питань дотримання вимог валютного законодавства визначеними частинами п`ятою і шостою цієї статті суб`єктами здійснення таких операцій. Під час проведення перевірок з питань дотримання вимог валютного законодавства органи валютного нагляду мають право вимагати від агентів валютного нагляду та інших осіб, які є об`єктом таких перевірок, надання доступу до систем автоматизації валютних операцій, підтвердних документів та іншої інформації про валютні операції, а також пояснень щодо проведених валютних операцій, а агенти валютного нагляду та інші особи, які є об`єктом таких перевірок, зобов`язані безоплатно надавати відповідний доступ, пояснення, документи та іншу інформацію.

За змістом ч.10 ст.11 Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII у разі виявлення порушень валютного законодавства органи валютного нагляду мають право вимагати від агентів валютного нагляду та інших осіб, які є об`єктом таких перевірок і допустили такі порушення, дотримання вимог валютного законодавства та застосовувати заходи впливу, передбачені законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.12 Закону України від 21.06.2018р. №2473-VIII Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, погіршення стану платіжного балансу України, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та (або) фінансової системи держави, має право запровадити такі заходи захисту: встановлення граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції" Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

Стосовно термінів розрахунків в сфері зовнішньоекономічної діяльності, згаданих у Законі України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції", суд зазначає, що постановою правління Національного банку України від 02.01.2019р. №5 було затверджено Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті (далі за текстом - Положення №5).

Згідно із пунктом 21 розділу ІІ Положення №5 граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 365 календарних днів.

У подальшому Правлінням Національного банку України була прийнята постанова від 24.02.2022р. № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» (далі за текстом - Постанова №18).

Постановою Правління Національного банку України від 04.04.2022р. №68 Постанову №18 було доповнено, зокрема пунктами наступного змісту: « 142. Граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 90 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 05 квітня 2022 року»; « 144. Розрахунки за операціями резидентів з експорту та імпорту товарів здійснюються не пізніше строку, визначеного в пункті 142 цієї постанови, з урахуванням вимог пункту 143 цієї постанови в повному обсязі, з урахуванням вимог пункту 143 цієї постанови стосовно операцій з експорту, імпорту товарів у незначній сумі (уключаючи незавершені розрахунки за операцією). Грошові кошти від нерезидента за операціями резидента з експорту товарів підлягають зарахуванню на рахунок резидента в банку в Україні».

Постановою Правління Національного банку України від 07.06.2022р. №113 та постановою Правління Національного банку України від 07.07.2022р. №172 до п.142 Постанови №18 були внесені чергові зміни і з 07 червня 2022 року цифри "90" було замінено цифрами "120", а з 07 липня 2022 року - цифри "120" замінено цифрами "180".

Таким чином, за загальним правилом імпорт товарів до України має здійснюватися у строки, зазначені у договорах, але не пізніше граничного строку розрахунків, встановленого Національним банком України, що обчислюється з дня здійснення авансового платежу (попередньої плати).

До 05 квітня 2022 року такі граничні строки розрахунків становили 365 календарних днів.

З огляду на введення в Україні воєнного стану Національний банк України змінив граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту.

Відповідно до указаних змін у період з 05 квітня 2022 року по 07 червня 2022 року такі строки становили 90 календарних днів, з 07 червня 2022 року по 07 липня 2022 року - 120 календарних днів, з 07 липня 2022 року - 180 календарних днів.

При цьому змінені Постановою №18 строки застосовуються лише до операцій, що здійснені з 05 квітня 2022 року.

Згідно із ч.2 ст.13 Закону №2473-VIII у разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з експорту товарів грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунки резидентів у банках України у строки, зазначені в договорах, але не пізніше строку та в обсязі, встановлених Національним банком України. Строк виплати заборгованості обчислюється з дня митного оформлення продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та (або) інших немайнових прав - з дня оформлення у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) акта, рахунка (інвойсу) або іншого документа, що засвідчує їх надання.

Відповідно до ч.3 ст.13 Закону №2473-VIII у разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з імпорту товарів їх поставка має здійснюватися у строки, зазначені в договорах, але не пізніше встановленого Національним банком України граничного строку розрахунків з дня здійснення авансового платежу (попередньої оплати).

За змістом ч.5 ст.13 Закону №2473-VIII порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).

Суд повторно відмічає, що у межах спірних правовідносин заявник не оскаржує обчислень субєкта владних повноважень з приводу арифметичних показників тривалості затримок у виконанні ч.3 ст.13 Закону №2473-VIII та арифметичних розмірів невиконаних зобовязань.

Також суд відмічає, що у силу спеціального застереження ч.6 ст.13 Закону №2473-VIII у разі якщо виконання договору, передбаченого частинами другою або третьою цієї статті, зупиняється у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин, перебіг строку розрахунків, установленого згідно з частиною першою цієї статті, та нарахування пені відповідно до частини п`ятої цієї статті зупиняється на весь період дії форс-мажорних обставин та поновлюється з дня, наступного за днем закінчення дії таких обставин. Підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є відповідна довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов цього договору (контракту).

Отже, у разі зупинення виконання господарської операції, яке зумовлене виникненням форс-мажорних обставин, зупиняється як перебіг строку розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, так і нарахування пені на весь період дії форс-мажорних обставин.

Суд акцентує увагу, що законодавцем передбачено випадок не застосування фінансової відповідальності у вигляді нарахування пені (зупинення строку нарахування пені) лише у разі виникнення форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобовязань іншою стороною правочину.

Тому, розвязуючи спір за епізодом існування підстав для звільнення від відповідальності у зв`язку з випадком надзвичайних та невідворотних обставин (форс-мажору), суд зазначає, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і останній триває до теперішнього часу.

Згідно ч.1 ст.617 ЦК, ч.2 ст.218 Господарського кодексу України та ст.141 Закону України від 02.12.1997р. №671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести, а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Рішенням президії ТПП України 15.07.2014р. №40(3) затверджено Регламент засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), який встановлює єдиний порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) в системі ТПП України.

За правилами підпункту 4.2 пункту 4 Регламенту ТПП регіональні ТПП здійснюють засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідно до умов договорів, контрактів, типових договорів, угод тощо між резидентами, норм законодавства, відомчих нормативних актів, органів місцевого самоврядування, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції регіональних торгово-промислових палат / відповідної регіональної ТПП.

Верховним Судом у постанові від 12.12.2024р. (справа № 380/839/24) та у постанові від 14.01.2025р. (справа № 440/17191/23)і з посиланням на постанови Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18, від 25.01.2022р. у справі №904/3886/21, від 18.01.2024р. у справі №914/2994/22 зазначено, що усталеною є практика Верховного Суду, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру. У разі їх виникнення сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку.

Згідно з правовими висновками низки постанов Верховного Суду (постанови від 05 грудня 2023 року у справі №917/1593/22, від 18 січня 2024 року у справі № 914/2994/22, від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17) підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. Водночас, сертифікат Торгово-промислової палати України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватись судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

У постановах від 05 жовтня 2023 року у справі №520/14773/21, від 19 серпня 2022 року у справі №818/2429/18, від 17 червня 2020 року у справі №812/677/17, від 03 вересня 2019 року у справі №805/1087/16 Верховний Суд зазначив, що має встановлюватися (доводитися) вплив обставин непереборної сили, засвідчених відповідними сертифікатами ТПП України, на неможливість платника податку належним чином виконувати свої зобов`язання і на зміну його економічного стану цими форс-мажорними обставинами. Ці фактори мають перебувати у причинно-наслідковому зв`язку.

Зі змісту перелічених правових позицій Верховного Суду слідує, що саме по собі існування форс-мажорної обставини (обставини непереборної сили) ще не є свідченням того, що безпосередньо ця обставина вплинула на неможливість виконання особою певного зобов`язання за договором чи обов`язку, передбаченого законодавчими та іншими нормативними актами. Такий зв`язок має встановлюватись як шляхом надання сертифіката (довідки) Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП, так і оцінкою інших належних доказів, що можуть це підтвердити.

Тож сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом неможливості виконання зобовязання, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та характеру зобов`язання.

Натомість, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не змогла виконати ті чи інші зобов`язання.

Про обґрунтованість такого висновку свідчить і аналіз ч.6 ст.13 Закону України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції", яка передбачає можливість зупинення перебігу строків розрахунків та нарахування пені за їх порушення лише у разі зупинення виконання договору, яке відбувається у зв`язку із виникненням форс-мажорних обставин. Іншими словами, неможливість виконання договору, а відповідно, і звільнення від нарахування пені, має місце у разі впливу форс-мажорних обставин на таку можливість.

Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 у справі № 904/6463/14 (3-216гс15))

Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18, від 25 січня 2022 року у справі №904/3886/21, від 18 січня 2024 року у справі № 914/2994/22, від 05 жовтня 2023 року у справі №520/14773/21, від 19 серпня 2022 року у справі №818/2429/18, від 17 червня 2020 року у справі №812/677/17, від 03 вересня 2019 року у справі №805/1087/16.

Відтак, неможливість виконання зобов`язання/обов`язку особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлюють виконання на підставі вимог законодавства. Обставини військової агресії на території України не є автоматичною, безумовною підставою, яка підтверджує відсутність можливості виконання зобов`язання/обов`язку.

Суд відмічає, що у межах зобовязань за Контрактами №1-4 заявником безперешкодно були виконані власні господарські зобовязання у спосіб проведення безготівкових грошових платежів на користь нерезидентів постачальників, котрі знаходяться поза межами України та на яких за обсягом добутих судом по справі доказів фактор повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України (розпочатої 24.02.2022р.) не впливає.

Надані заявником на вимогу суду сертифікати Харківської торгово-промислової палати від 30.09.2024р. №466/63.01-6, від 30.09.2024р. №467/63.01-6, від 30.09.2024р. №468/63.01-6 не засвідчують обставин нездатності своєчасного виконання зобовязань саме контрагентом заявника постачальником (тобто нерезидентом) виключно через дію форс-мажору у вигляді повномасштабної військової збройної агресії Російської Федерації проти України, а згадані у цих сертифікатах та підтверджені матеріалами справи обставини проведення контрагентами поставок товару на митну територію України навпаки підтверджують факт наявності фізичної змоги проведення безпечних господарських операцій з поставки товару до України.

Тож, приписи ч.6 ст.13 Закону України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції" не можуть бути кваліфіковані у даному конкретному випадку у якості належної правової підстави для визнання протиправним оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень через недоведеність безпосереднього та прямого причинно-наслідкового звязку між фактором повномасштабної військової збройної агресії Російської Федерації проти України (розпочатої з 24.02.2022р.) та недотриманням вимог ч.3 ст.13 Закону України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції".

Вирішуючи спір за епізодом існування правових підстав для застосування до спірних правовідносин абзацу 11 пункту 52-1 підрозділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України, суд зазначає, що відповідно до змісту цієї норми права протягом дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID- 19), платникам податків не нараховується пеня, а нарахована, але не сплачена за цей період пеня підлягає списанню.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 23 липня 2024 року (справа №240/25642/22) сформулював висновок, відповідно до якого, з 01.01.2021 пеня, нарахування якої встановлено частиною п`ятою статті 13 Закону України Про валюту і валютні операції, за порушення строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, у період дії карантину, встановленого КМУ на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID- 19), застосовується на загальних підставах і на таку не поширюються положення абзацу 11 пункту 52-1 підрозділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України.

Окрім того, судова палата у зазначеній справі дійшла висновку відносно застосування приписів підпункту 129.9.7 пункту 129.9 статті 129 ПК України (яким встановлено, що пеня не нараховується, а нарахована пеня підлягає анулюванню у випадках, передбачених цим Кодексом) на правовідносини з нарахування пені за порушення граничних строків розрахунків в іноземній валюті, зазначивши, що пеня, як міра відповідальності, яка нараховується за порушення граничних строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, врегульована спеціальним Законом, відповідно на таку (пеню) не розповсюджуються положення підпункту 129.9.7 пункту 129.9 статті 129 Податкового кодексу України, за аналогією з положеннями абз. 11 пункту 52-1 та підпункту 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України.

Верховним Судом здійснено відступ від висновку, викладеного в постановах від 15 лютого 2024 року у справі №420/1538/23 (який помилково застосовано судами попередніх інстанцій), від 28 березня 2024 року у справі №380/17879/22, від 13 травня 2024 року у справі №420/11208/23 про неможливість нарахування пені за порушення строків розрахунків в іноземній валюті під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Тож, положення абзацу 11 пункту 52-1 підрозділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України не можуть бути кваліфіковані у якості належної правової підстави для визнання протиправним оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень.

Стосовно поширення на спірні правовідносини положень п.п.112.8.9 ст.112 Податкового кодексу України суд зазначає, що згідно з цією нормою права обставинами, що звільняють від фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є, зокрема, вчинення діяння (дії або бездіяльності) внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажору).

З огляду на те, що питання зупинення нарахування пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин врегульовано спеціальним Законом України «Про валюту і валютні операції», відповідно на ці правовідносини не розповсюджуються положення п.п.112.8.9 ст.112 Податкового кодексу України, за аналогією з положеннями абз.11 пункту 52-1 та підпункту 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, про що зазначено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 23.07.2024 (справа № 240/25642/22).

Тож, положення п.п.112.8.9 ст.112 Податкового кодексу України не можуть бути кваліфіковані у якості належної правової підстави для визнання протиправним оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку субєкт владних повноважень забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, оскільки із достатньою повнотою зясував обставини спірних правовідносин, належну норму закону визначив правильно, помилок у тлумаченні змісту цієї норми не припустився і за відсутності документально підтвердженого безпосереднього причинно наслідкового звязку між фактором повномасштабної військової збройної агресії Російської Федерації проти України (розпочатої 24.02.2022р.) і недотриманням заявником вимог ч.3 ст.13 Закону України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції" вчинив правомірне управлінське волевиявлення з приводу нарахування пені у порядку ч.5 ст.13 Закону України від 21.06.2018 №2473-VIII "Про валюту і валютні операції".

Тож, за наслідками розгляду справи суд вважає доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки не доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у задоволенні позову.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат у справі належить провести за правилами ст.ст.132-143 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 241-244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення у повному обсязі складено (виготовлено) відповідно до ч.3 ст.243 КАС України - 14.04.2025р.; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко