Справа № 520/26826/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р. Справа № 520/26826/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., м. Харків, по справі № 520/26826/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати дії військової частини НОМЕР_1 , які полягають в невиплаті позивачу підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовця при переїзді військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, протиправними;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити відповідно до вимог п.2 ст.9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та п.1 наказу Міністерства оборони України від 05.02.2018 №45 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги виплату позивачу підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця станом на момент її виплати за рішенням суду або в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця відповідно до останньої займаної мною штатної посади в військовій частині НОМЕР_1 в випадку, якщо станом на момент виплати я буду звільнений : лав Збройних Сил України або проходитиму військову службу в іншій військовій частині;

- визнати дії військової частини НОМЕР_1 , які полягають в невиплаті позивачу відшкодування витрат на відрядження в розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023, протиправними;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити відповідно до наказ Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 Про затвердження Інструкції пр відрядження військовослужбовців Збройних Сил України відшкодування позивачу витрати І- відрядження в розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023;

- визнати дії військової частини НОМЕР_1 , які полягають в утриманні з усіх вид мого грошового забезпечення грошових коштів у якості податку військового збору протягом всього часу моєї участі з 09.07.2022 по 31.01.2023 в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації протиправними;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити відповідно до вимог Закону України від 19.06.2022 № 2308-ІХ Про внесення змін до Податкового кодексу України ще особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в бойових діях в умовах воєнного стану відшкодування позивачу грошових коштів, утриманих з усіх видів мого грошового забезпечення в якості податку військового збору протягом всього часу моєї участі з 09.07.2022 по 31.01.2023 в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення - повернуто позивачу в частині позовних вимог:

1.Визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає в невиплаті позивачу, всупереч вимог пп.1 п.3 ст.9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та п. 1 наказу Міністерства оборони України від 05.02.2018 №45 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця при переїзді військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, протиправною.

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 відповідно до вимог пп.1 п.З ст.9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та п.1 наказу Міністерства оборони України від 05.02,2018 №45 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги здійснити виплату позивачу підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця.

3. Визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає в невиплаті позивачу відшкодування витрат на відрядження в розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023, протиправною.

4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України здійснити відшкодування позивачу витрат на відрядження в розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023.

5. Визнати дії військової частини НОМЕР_1 , яка полягають в утриманні з усіх видів мого грошового забезпечення грошових коштів у якості податку військового збору протягом всього часу участі позивача з 20.07.2022 по 31.01.2023 в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської федерації, протиправними.

6. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 відповідно до вимог Закону України від 19.06.2022 № 2308-ІХ Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в бойових діях в умовах воєнного стану здійснити відшкодування позивачу грошових коштів, утриманих з усіх видів грошового забезпечення в якості податку військового збору протягом всього часу моєї участі з 20.07.2022 по 31.01.2023 в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської федерації.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 та направити справу для продовження розгляду до Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2024 та від 30.01.2025 відкрито провадження та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 по справі № 520/26826/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Другого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2025 у зв?язку із припиненням повноважень судді Другого апеляційного адміністративного суду Мельнікової Л.В. з 20.02.2025 у зв`язку зі смертю, призначено повторний автоматизований розподіл справи №520/26826/24.

За наслідками проведеного повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Макаренко Я.М., судді - Перцова Т.С., Жигилій С.П.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2025 року прийнято до свого провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 по справі № 520/26826/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції, зокрема про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у відкритому судовому засіданні та розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повертаючи позовну заяву в частині позовних вимог суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що позивач звернувся з позовом з порушенням тримісячного строку встановленого ст. 233 КЗпП України та у зв`язку з тим, що позивачем в частині вимог про визнання протиправної бездіяльності щодо не виплаті підйомної допомоги не зазначено у позовних вимогах дати, з якої позивач вважає свої права порушеними.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.

При цьому, реалізація особою права на звернення до суду із позовом чи заявою (клопотанням) повинна здійснюватись з дотримання встановленого законодавством процесуального порядку, зокрема, з дотриманням вимог КАС України.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

У постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (в редакції чинній до 19 липня 2022 року) передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

З матеріалів справи встановлено, що оскаржуючи протиправну бездіяльність відповідача щодо не виплаті та не відшкодуванню позивачу витрат на відрядження в розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України; щодо утримання та не виплаті позивачу усіх видів грошового забезпечення грошових коштів у якості податку військового збору протягом всього часу моєї участі з 20.07.2022 по 31.01.2023 в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської федерації, позивач звернувся до суду 17.09.2024 згідно штампу на поштовому конверті разом з яким було направлено позовну заяву до Харківського окружного адміністративного суду.

Тож для вирішення питання, яку редакцію статті 233 КЗпП України застосовувати до спірних правовідносин, необхідно з`ясувати, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з позовом у цій категорії спорів.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У Рішенні від 12 липня 2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі, і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Єдиний виняток з цього правила, що закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп).

Аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня 2022 року] положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що спірний період [з 01 лютого 2020 року по 30 березня 2023 року] умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня 2022 року] та після цього.

Період з 01 лютого 2020 року до 19 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати [грошового забезпечення] без обмеження будь-яким строком.

Проте період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

При цьому, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день установити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини першої статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Таким моментом може бути день вручення грошового атестата, розрахункового листа або довідки про нараховані та виплачені суми тощо.

Такий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2025 року у справі № 380/3598/24.

Приймаючи оскаржувану ухвалу в частині повернення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в прохальній частині позивачем заявлено позовні вимоги, які не містять дати, з якої позивач вважає свої права порушеними, а тому неможливо встановити, чи дотримано позивачем строки звернення до суду.

Колегія суддів вважає вказані висновки помилковими виходячи з наступного.

В позовній заяві позивач зазначає, що 13.12.2021 позивач звертався рапортом військової частини НОМЕР_1 про виплату йому підйомної допомоги та в подальшому він неодноразово усно звертався до посадових осіб військової частини НОМЕР_1 з питання невиплати йому підйомної допомоги. На вказане, як зазначає позивач, йому постійно відповідали, що ця виплата буде здійснена в наступному місяці, найближчим часом, це питання на контролі тощо.

Згідно з матеріалів справи встановлено, що позивач 10.09.2023 року звернувся з письмовою заявою до військової частини НОМЕР_1 про виплату підйомної допомоги при переїзді в 2021 році згідно п.1 наказу Міністерства оборони України від 05.02.2018 року №45 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги при переїзді, які проходять військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв?язку із призначенням на військову посаду.

На вказану заяву командиром військової частини НОМЕР_1 була надана відповідь листом від 01.10.2023 №1632, яким позивача було повідомлено про те, що його звернення фінансово - економічною службою було позитивно розглянуто його заявку на підйомну допомогу та при надходженні фінансування буде здійснена виплата.

Отже, позивачем в позовній заяві було зазначено дату з якої відбулося його порушення права на виплату підйомної допомоги.

Враховуючи те, що правовідносини з приводу виплати підйомної допомоги при переїзді позивачу виникли у 2021 року, тобто до внесення змін до статті 233 КЗпП України, то обмеження строку до вказаної виплати не застосовується.

Також, колегія суддів зазначає, що згідно до матеріалів справи, 05.07.2024 року позивач звернувся з заявою до військової частини НОМЕР_1 в якій просив: поновити його законні права та інтереси шляхом здійснення перерахунку та повернення йому в грошовій формі утриманих з усіх видів його грошового забезпечення грошових коштів у якості податку військового збору протягом всього часу його участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, починаючи з 09.07.2022, коли набрав чинності Закон України від 19.06.2022 №308-IХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в бойових діях в умовах воєнного стану";

Поновити його законні права та інтереси шляхом припинення утримання військового збору з усіх видів його грошового забезпечення в період його безпосередньої участі у бойових діях та/або в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресій російської федерації до внесення відповідних змін до Податкового кодексу України, що регулюють це питання.

Поновити його законні права та інтереси шляхом виплати йому підйомної допомоги при переїзді в 2021 році відповідно до п.1 наказу Міністерства оборони України від 05.02.20218 Nє45 "Про затвердження порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги при переїзді, які проходять військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку із призначенням на військову посаду".

Поновити його законні права та інтереси шляхом компенсації йому в грошовій формі його витрат під час мого перебування в службових відрядженнях у розмірах 116 грн 30 коп. та 744 грн 60 коп. згідно наданих його до фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 30.08.2023 та 29.11.2023 відповідно.

Надати йому можливість ознайомитися з матеріалами перевірки цієї заяви.

На вказану заяву командиром військової частини НОМЕР_1 була надана відповідь листом від16.07.2024 №1447 згідно якої позивача було повідомлено, що військовою частиною НОМЕР_1 на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_2 про виплату додаткової винагороди підтверджується факт безпосередньої участі за періоди з 09.07.2022 року по 31.01.2023 року, отже за ці періоди йому буде здійснено перерахунок грошового забезпечення (пільга з оподаткування військовим збором) відповідно до підпункту і.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України. Всі наступні періоди, які були вказані ним в заяві не відносять до періодів безпосередньої участі, а тому вони оподатковуються відповідно до чинного законодавства. Виплата підйомної допомоги при переїзді відповідно до п.1 наказу МОУ від 05.02.2018 №45 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги» та компенсацію коштів за час перебування у відрядженнях будуть здійснені одразу після надходження належного фінансування.

Враховуючи вказане, військова частина НОМЕР_1 у своїх відповідях на заяви ОСОБА_1 не заперечувала наявності у позивача права на отримання вказаних виплат та повідомляла про здійснення вказаних виплат одразу після надходження належного фінансування.

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що позивачем в позовні заяві та уточненій позовній заяві було зазначено, що відповідь командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 від 16.07.2024 №1447 позивач отримав на руки особисто 24.07.2024.

Отже, відповідач станом на 16.07.2024 не відмовляв позивачу у виплаті вказаних видів грошового забезпечення, а тому позивач мав обґрунтовані сподівання на їх виплату.

Таким чином, лише після нездійснення відповідачем очікуваних позивачем виплат всупереч наданої відповіді про їх здійснення, позивач дізнався про порушення свого права.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що позивачем було пропущено тримісячний строк звернення до суду.

З урахуванням наведеного вище, з метою захисту порушених прав позивача, забезпечення доступу особи до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 по справі № 520/26826/24.

Згідно вимог статті 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до частини третьої статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, а тому у відповідності до положень статті 320 КАС України наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 по справі № 520/26826/24 - скасувати.

Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова