Справа № 420/2746/25
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2746/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенка А.В., розглянувши в порядку письмового провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 375197 від 27.11.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та № 6819 від 27.11.2023 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 видану громадянці Білорусь - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання громадянці Білорусь - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка є громадянкою Білорусії. 19.03.2020 року ОСОБА_4 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 , дата закінчення строку дії 18.03.2030 року. у 2023 році відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення про скасування посвідки на постійне проживання. Вважаючи такі рішення протиправними позивач звернулася до суду з цим позовом.

21.02.2025 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеський області надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що до ГУ ДМС в Одеській області надійшов лист ДСІОБГ ДМС від 08.11.2023 № 8.11948/8.1.1-23, яким надіслано для розгляду подання Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 06.11.2023 № 30/3/1-12110 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». У вказаному поданні зазначено, що громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , багаторазово (з 2020 року по теперішній час перебувала у нетривалих зареєстрованих шлюбах з чотирма іноземними громадянами) реєструвала шлюб з іноземними громадянами, які у подальшому звертались до територіальних органів ДМС із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого були документовані посвідками на постійне проживання. Враховуючи викладене, а також відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», Департамент контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки СБУ звернувся з поданням про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці Руспубліки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також вжиття інших заходів правового реагування у зв`язку з тим, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

26.02.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій представник підтримав позицію викладену в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заяви чи клопотання від сторін.

21.02.2025 року від представника Одеської міської ради надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департамент контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України (вул. Володимирська, 33, м. Київ, 01601, ).

Процесуальні дії вчинені судом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 25.02.2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департамент контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України.

Обставини справи.

ОСОБА_2 є громадянкою Республіки Білорусь, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , виданий 06.06.2013 року, терміном дії до 06.06.2023 року.

03.10.2018 року ОСОБА_2 звернулась до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, де підставою його надання зазначено: перебування у шлюбі понад два роки із громадянином України, пункт 1 частина 3 стаття 4 Закону України Про імміграцію.

01.09.2019 року ГУ ДМС в Одеській області надано дозвіл на імміграцію в Україну № НОМЕР_3 ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 102).

19.03.2020 року позивач документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 .

07.11.2023 року за вхід. № 24125-23 до Головного управління ДМС України в Одеській області надійшло подання Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 06.11.2023 №30/3/1-12110 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для розгляду та прийняття відповідного рішення.

Подання обґрунтовано тим, що Департаментом, у ході здійснення заходів, спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національним інтересам, національній безпеці, суверенітету, територіальної цілісності України та виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки отримано оперативну інформацію щодо громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документованої 19.03.2020 ГУДМС в Одеській області посвідкою на постійне проживання № № НОМЕР_1 на підставі дозволу на імміграцію, яка за наявними даними причетна до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції вихідців з країн так званого «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України.

Враховуючи дані, які свідчать, що діяльність ОСОБА_1 становить загрозу національній безпеці України, захисту громадського порядку та законних інтересів громадян, керуючись пунктом 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», підпунктом 1 пункту 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, Департамент просив розглянути питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.11.2023 року, за результатами розгляду подання, начальником Головного управління ДМС України в Одеській області затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_2 .

Відповідно до Висновку вирішено скасувати рішення ГУДМС України в Одеській області від 01.09.2019 року №375197 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 від 19.03.2020 року.

27.11.2023 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято рішення №375197 про скасування дозволу на імміграцію в Україну видане громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

27.11.2023 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято рішення № 6819 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилученім, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Супровідним листом від 28.11.2023 року вих. №5100.5.3-14305/51.1-23 Головним управлінням ДМС в Одеській області надіслано позивачці рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та роз`яснено, що вона повинна з`явитися до відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області та здати посвідку на постійне проживання.

Позивачка не погоджується з прийнятими відповідачем рішеннями щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, у зв`язку з чим звернулась до суду з цим позовом.

Джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Суд зазначає, що спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон України «Про імміграцію») та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (надалі - Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Положенням частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначають, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно статті 2 Закону України «Про імміграцію» питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити.

Відповідно статті 1 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно ч.ч. 1-2 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Згідно з ч. 4 статті 11 Закону України «Про імміграцію», особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Відповідно до приписів статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами чч. 1-4 статті 13 Закону України Про імміграцію центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Згідно з пунктом 1 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пунктом 64 Порядку № 321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»;

2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

2-1) у разі прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства або скасування рішення про визнання особою без громадянства;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/ територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (пункт 65 Порядку № 321).

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (надалі - Порядок № 1983).

Так, пунктом 21 Порядку № 1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно пункт 23 Положення № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Пунктом 24 Положення № 1983 визначено, що рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Пунктами 3, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21 червня 2018 року № 2469-VIII встановлено, що національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Згідно ст. 12 Закону України «Про національну безпеку України» сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України. До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Служба судової охорони, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про національну безпеку України» загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Указом Президента України від 14.09.2020 року №392/2020 введено в дію Стратегію національної безпеки України, якою визначено, що однією із загроз національній безпеці є нелегальна міграція, яка включена до поточних та прогнозованих загроз національної безпеки та національних інтересів України з урахуванням зовнішніх та внутрішніх умов (п. 10 Стратегії).

Також, боротьба з нелегальною міграцією включена до пріоритетних завдань державних органів в контексті зміцнення заснованого на демократичних нормах і принципах міжнародного порядку (п. 33 Стратегії).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально - підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

За приписами п.п. 4-6, 8, 13 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки зобов`язана:

- здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України;

- забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань;

- здійснювати контррозвідувальне забезпечення оборонного комплексу. Збройних Сил України, інших військових формувань, дислокованих на території України, енергетики, транспорту, зв`язку, а також важливих об`єктів інших галузей господарства;

- здійснювати відповідно до законодавства профілактику правопорушень у сфері державної безпеки;

- брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст .25 Закону України «Про Службу безпеки України» Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці.

Висновки суду.

Отже, з системного аналізу вище окреслених законодавчих приписів вбачається, що, дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, окреслених у статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішення про скасування дозволу на імміграцію прийняте на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», та на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку №321 прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання.

Суд зазначає, що питання про скасування дозволу на імміграцію позивача було ініційовано відповідним поданням Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 06.11.2023 року №30/3/1-12110 для розгляду та прийняття відповідного рішення.

Так, у вказаному поданні зазначено, що у ході здійснення заходів, спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національним інтересам, національній безпеці, суверенітету, територіальної цілісності України та виконання визначених законодавством завдань у сфері забезпечення державної безпеки отримано оперативну інформацію щодо громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документованої 19.03.2020 ГУДМС в Одеській області посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 на підставі дозволу на імміграцію, яка за наявними даними, причетна до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції вихідців з країн так званого «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України. Так, за інформацією, отриманою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , багаторазово реєструвала шлюб з іноземними громадянами, які у подальшому звертались до територіальних органів ДМС із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого були документовані посвідками на постійне проживання.

У підсумку подання встановлено, що діяльність ОСОБА_2 становить загрозу національній безпеці України, захисту громадського порядку та правоохоронних інтересів громадян, керуючись пунктом 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», підпунктом 1 пункту 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» від 25.04.2018 № 321, Департамент просив розглянути питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд зазначає, що саме СБУ наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану. Таким чином, подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивача в Україні, підготовлене службою в межах компетенції, визначеної Законом України «Про Службу безпеки України».

Верховний Суд у постанові від 27 травня 2021 року по справі №826/9102/18 зазначив, що Служба безпеки України, як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, наділена компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, окрім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їхньому виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Згідно висновків Верховного Суду наведених у постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 480/296/19 подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС.

Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, як суб`єктом управлінської діяльності, який на підставі цього подання приймає рішення, що є предметом перевірки у адміністративному судочинстві.

Та к, відповідно до Висновку про скасування дозволу на імміграцію від 27.11.2023 року у ході розгляду подання Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 06.11.2023 року №30/3/1-12110 відповідачем встановлено наступне:

«За інформацією, отриманою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , багаторазово (з 2020 року по теперішній час перебувала у нетривалих зареєстрованих шлюбах з чотирма іноземними громадянами) реєструвала шлюб з іноземними громадянами, які у подальшому звертались до територіальних органів ДМС із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, після отримання якого були документовані посвідками на постійне проживання, так:

1) 14.08.2020 ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 1221 від 14.08.2020. На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянину Комі ОСОБА_6 було надано дозвіл на імміграцію та 03.11.2020 документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_4 . Відповідно актового запису про розірвання шлюбу № 415 громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , 02.12.2020 розірвали шлюб. Після цього громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_5 залишив територію України.

2) 19.01.2021 ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 67 від 19.01.2021. На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянину ОСОБА_8 було надано дозвіл на імміграцію та 29.03.2021 документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_5 . Відповідно актового запису про розірвання шлюбу № 181 громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , 21.05.2021 розірвали шлюб. Після цього громадянин Узбекистану ОСОБА_9 29.04.2021 залишив територію України.

3) 25.05.2021 ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином Федеративної Республіки Нігерія Воді ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 963. На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянину Воді ОСОБА_11 було надано дозвіл на імміграцію. 27.04.2023 Головний управлінням ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянину Федеративної Республіки Нігерія Воді ОСОБА_12 на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», оскільки заявником надані свідомо неправдиві відомості щодо свого місця проживання. 27.04.2023 ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання зазначеному громадянину. Відповідно актового запису про розірвання шлюбу №447 громадяни ОСОБА_2 та Воді ОСОБА_13 , 17.11.2021 розірвали шлюб. Проте громадянин Федеративної Республіки Нігерія Воді Брайт Удока територію України не залишив і на день складання цього висновку перебуває на території України незаконно.

4) 19.01.2022 ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис № 85. На підставі зазначеного шлюбу у відповідності до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянину ОСОБА_14 було надано дозвіл на імміграцію та 02.01.2023 документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_6 . Заочним рішенням Малиновського районного міста Одеса від 03.07.2023 задоволено позовну заяву громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 щодо розірвання шлюбу з громадянином Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_14 .

Ураховуючи нетривалі строки перебування громадянки Республіки Білорусь та іноземців у шлюбах, відсутність доказів наявність у них стосунків до шлюбу, спільного проживання як чоловіка та дружини, створення сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, у сукупності з тривалістю шлюбних відносин підтверджує, що шлюби між громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_15 та зазначеними вище іноземцями були укладений без наміру створити сім`ю, а виключно для легалізації останніх на території України.».

Суд зазначає, що вказані висновки міграційного органу підтверджується матеріалами особової справи позивачки, що наявна в матеріалах справи, зокрема актовими записами про шлюб та судовими рішеннями про розірвання шлюбу (щодо кожного з перелічених шлюбів).

Позивачка не заперечує фактів укладення нею шлюбів у період з 14.08.2020 року по 19.01.2022 року з іноземними громадянами, які у подальшому звертались до територіальних органів ДМС із заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну. Доказів на підтвердження наявності стосунків до шлюбу, спільного проживання як чоловіка та дружини щодо кожного з наречених позивачка не надає.

З аналізу висновку про скасування дозволу на імміграцію слідує, що орган ДМС при прийнятті рішення використовував дані Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру судових рішень, запитував інформацію у Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції Молдови щодо позивачки, виходив із конкретних обставин, провів аналіз наявних у нього документів, тобто дотримався положень п. 23 Положення №1983.

Отже, наявними в матеріалах особової справи позивачки документами та встановленими відповідачем обставинами підтверджено причетність ОСОБА_1 до організації та функціонування каналу нелегальної імміграції вихідців з країн так званого «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України, про що зазначено у Поданні Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 06.11.2023 року №30/3/1-12110.

При цьому, як було зазначено, нелегальна міграція є однією з загроз національній безпеці України згідно зі Стратегією національної безпеки України, введеною в дію Указом Президента України від 14.09.2020 року №392/2020.

Прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії), є критерієм, який слідує з принципу пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийнятті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб.

На думку суду, приймаючи оскаржуване рішення від 27.11.2023 року № 375197 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем було враховано принцип пропорційності.

У контексті зазначеного суд враховує позицію Верховного Суду у постанові від 29 травня 2023 року по справі № 522/5683/22, де Суд зазначив, що з огляду на те, що на території України з 24.02.2022 триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Пунктом 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

У подальшому, правовий режим воєнного стану неоднарозово було продовжено Указами президента України.

Станом на час виникнення спірних правовідносин, а також станом на час вирішення справи по суті, в Україні дія воєнного стану продовжується.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області приймаючи рішення від 27.11.2023 року № 375197 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за поданням Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України від 06.11.2023 року №30/3/1-12110, діяло правомірно, у відповідності до Закону України «Про імміграцію» та Порядку № 1983, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування.

При цьому, оскільки підставою для прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 19.03.2020 року слугувало скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію», суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.11.2023 року № 6819 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 2 також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Розподіл судових витрат.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, у відповідності до статті 139 КАС України, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.6, 72-73, 77, 132, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Бутенко

.