Справа № 420/1229/25
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1229/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бездрабка О.І.,

при секретарі - Собчук Є.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Соколова Д.С.,

перекладача - Нікішова О.О.,

представника відповідача - Половенка В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним рішення Державної міграційної служби України від 23.07.2024 р. № 115-24, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасувати його;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач у 2023 році звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби від 23.07.2024 р. № 115-24 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає таке рішення необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки існує ризик життю та здоров`ю позивача у зв`язку із належністю особи до певної соціальної групи - особи, що ухиляється від проходження військової служби. Вказує, що незважаючи на зміну військово-політичної ситуації внаслідок повалення режиму Башара Асада, в Сирії продовжується військовий конфлікт. Місто Дар`а піддається постійним обстрілам за сторони Ізраїлю, проходять періодичні військові зіткнення між військовими угрупованнями у різних частинам Сирії, в країні критична гуманітарна ситуація, відсутній доступ до базових потреб оскільки соціальна інфраструктура зруйнована. Досі чітко не сформовані владні інститути, чітко не сформована вертикаль влади, правоохоронна та армійська системи. В Сирії досі діє законодавство часів ОСОБА_2 , в тому числі в частині примусового призову на військову службу усіх чоловіків від 18 років. Зважаючи на вищевикладене позивачу небезпечно повертатися до країни своєї громадянської належності, оскільки ще досі існує загроза життю позивача внаслідок загальнопоширеного насильства та людини, здоров`ю та безпеці систематичного порушення прав. Також позивач звертає увагу на те, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси по справі № 522/3060/20 визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС в Одеській області №78 від 14.02.2020 р. про примусове повернення громадянина Сирії, оскільки судом встановлено, що особа тільки своєю присутністю протягом будь-якого відрізка часу у Сирії стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує життю або особистій недоторканності. На підставі наведеного позивач вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому звертається до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою від 17.01.2025 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 19.02.2025 р. на 10:00 год. та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

31.01.2025 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що 26.01.2015 р. позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУДМС в Одеській області (ОС № 2015OD0002). Через зникнення, що призвело до уникнення особою процедурних заходів, розгляд заяви було призупинено на підставі наказу територіального органу ДМС від 20.03.2017 р. № 53, а 14.02.2020 р. позивач відмовився від проходження процедурних заходів, у зв`язку із чим підготовлено наказ № 31 "Про припинення розгляду заяви за власним бажанням". Незважаючи на раніше висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач вдруге звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 22.06.2023 р., тобто через майже 11 років перебування в Україні, з яких більшість часу, перебував незаконно, в статусі нелегального мігранта. Відповідач зазначає, що під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. На підставі наведеного відповідач вважає, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

11.02.2025 р. позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому заперечив проти доводів та аргументів, викладених у відзиві. Вказує, що відповідач, приймаючи оскаржуване в даній справі рішення, не надав належну оцінку зазначеним обставинам станом на дату звернення позивача із заявою про надання захисту. Зокрема, відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця, в анкеті особи, яка звернулася про надання статусу біженця, та протоколі співбесіди, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем. В той же час, інформація про країну походження, яка була використана відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення, не є достатньою, оскільки саме ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Протокольною ухвалою від 19.02.2025 р. відкладено підготовче засідання на 17.03.2025 р. на 10:00 год.

Ухвалою від 17.03.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.04.2025 р. на 11:00 год.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з вказаних у відзиві підстав.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

02.09.2012 р. позивач виїхав з м.Дамаск (Сирія) до м.Бейрут (Ліван), де перебував протягом двох діб, державний кордон перетнув легально, через пункт пропуску.

04.09.2012 р. заявник вибув з Лівану, легально, авіасполученням за напрямом Бейрут (Ліван) Київ (Україна), державний кордон перетнув на підставі паспортного документа громадянина Сирії серії НОМЕР_1 та оформленої одноразової візи типу "С" серії У 00011528, місце прибуття міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Після зазначеного часу територію України не залишав.

26.01.2015 р. позивач звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.04.2015 р. наказом Головного управління ДМС України в Одеській області № 67 строк розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, продовжено.

20.03.2017 р. наказом Головного управління ДМС України в Одеській області № 53 розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, призупинено через зникнення останнього й уникнення ним процедурних заходів.

14.02.2020 р. наказом Головного управління ДМС України в Одеській області № 31 розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, припинено.

14.02.2020 р. наказом Головного управління ДМС України в Одеській області № 78 прийнято рішення про примусове повернення позивача, та зобов`язано ОСОБА_1 залишити територію України у термін до 14.03.2020 р.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21.10.2021 р. № 522/3060/20, яке набрало законної сили 19.04.2022 р., позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну проходження задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУ ДМС в Одеській області № 78 від 14.02.2020 р. про примусове повернення громадянина Сирії - ОСОБА_1 .

22.06.2023 р. позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.06.2023 р. Головним управлінням ДМС в Одеській області складено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МОД № 010129 відносно громадянина Сирії ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.203 КУпАП з огляду на незаконне проживання на території України без документів на право проживання.

26.06.2023 р. Головним управлінням ДМС в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що виїхав із Сирії 02.09.2012 р. з метою захисту життя від військових дій в Сирії. Позивач зазначив, що не хоче повертатись на батьківщину через загальну ситуацію в країні, що створює небезпеку його життю, відсутність влади, інфляцію національної валюти, відсутність робочих місць, а також через побоювання проходити військову службу. Також повідомив, що під час свого перебування на території Сирії не зазнавав переслідувань, фізичного насильства за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, до певної політичної або соціальної групи не належав. Враховуючи, що наразі владу в державі здійснюють представники шиїтського толку, в збройних силах служать переважно представники сунітського толку (до якого належить і позивач), які беруть участь у бойових діях проти осіб з аналогічним віросповіданням.

10.07.2023 р. Головним управлінням ДМС в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що звертається за міжнародним захистом з метою легалізації в Україні. Повідомив, що на початку 2011 року влада та поліція здійснювали мобілізаційні дії відносно чоловіків та здійснювали арешти й моральний тиск щодо інших осіб для попередження протестів. В червні 2011 року позивача двічі заарештовували поліцейські та проводили профілактичні бесіди задля недопущення його участі в протестах проти влади. Свою позицію стосовно влади або ситуації, яка наразі існує на території Сирії у ЗМІ позивач не висловлював, особисто участі у мітингах або протестах проти влади не приймав, особистих погроз на батьківщині не зазнав, однак зазнавав фізичного насилля (синці) влітку 2011 року, інші випадки фізичного насилля відсутні. Метою звернення до територіального підрозділу ДМС вказав легалізацію в Україні, а в якості обґрунтування стану в країні, небезпечного для позивача, вказав відсутність бажання проходити військову службу.

10.07.2023 р. Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок щодо позивача про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та видано наказ № 135 про оформлення позивачу документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.09.2023 р. наказом Головного управління ДМС України в Одеській області № 180 продовжено строк розгляду заяви позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.03.2024 р. Головним управлінням ДМС в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що в червні 2011 р. затримувався армією Сирії протягом 6-7 днів та допитувався на предмет ставлення до влади, в результаті чого отримав фізичні ушкодження у вигляді синців. Повідомив, що проходив строкову службу на території Сирії в 1998 -2000 роках в м.Дамаск, має звання рядовий, після 2000 року повісток на службу не отримував.

01.03.2024 р. Головним управлінням ДМС в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що під час проходження військової служби позивач не мав доступу до державної таємниці. Впевнений, що його призвуть на службу як резервіста, оскільки в 2019 році сирійські військові приходили до батьків позивача й запитували про нього.

Крім того, 17.04.2024 р., 29.04.2024 р., 21.05.2024 р. Головним управлінням ДМС в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що під час проходження військової служби займався фактично міграційними питаннями на контрольно-пропускному пункті, а також охороною складів. Позивач надавав суперечливу інформацію щодо свого затримання в 2011 році, не вказуючи точні дати затримання. Також в ході співбесід встановлено обставини легального виїзду позивача до Румунії з метою працевлаштування в період з травня 2011 року по 2012 роки, після його позивач повертався до Сирії, де продовжував безперешкодно працювати.

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.06.2024 р. по справі № 2023ОD0035, за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 встановлено, що позивач не має конкретних обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідно до п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами аналізу заяви від 22.06.2023 р. та інших матеріалів особової справи спостерігається відсутність підстав для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 23.07.2024 р. № 115-24 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено ОСОБА_1 громадянину Сирійської Арабської Республіки у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно із п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967 р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 р. та ст.1 Закону № 3671-VI поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 р., а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як свідчать матеріали справи, в своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в ході співбесід з працівниками Головного управління ДМС в Одеській області позивач неодноразово повідомляв, що підставою для звернення до міграційної служби є побоювання зазнати примусового рекрутування до збройних сил, оскільки до будинку його батьків навідувались представники армії Сирії з метою пошуку позивача, а також останній неодноразово отримував повістки для проходження військової служби.

Суд відхиляє дані доводи позивача, оскільки з протоколів співбесіди встановив суперечливі дані: позивач плутається в наданні тверджень щодо періоду проходження ним військової служби, присвоєнні військового звання, а також періоду, виду та кількості сповіщень про необхідність проходження військової служби (повісток). Крім того, позивач не надав військового квитка на підтвердження проходження ним строкової військової служби в Сирії та ніяким чином не підтвердив здійснення щодо нього розшукових/мобілізаційних дій з боку сирійського уряду.

Пунктом 167 глави V "Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців" УВКБ ООН, встановлено, що у країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку або непокори часто є порушенням, карається за законом. Що стосується дезертирства, то воно завжди і у всіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі не є за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Також суд звертає увагу на практику, яку підтримують країни Європейського Союзу. Так, відповідно до Спеціального запиту EMN (European Migration Network - Європейська міграційна мережа - мережа, що фінансується ЄС, створена з метою надання актуальної, об`єктивної, достовірної та порівнянної інформації щодо міграції та притулку для інститутів Європейського Союзу), щодо практики прийняття рішень стосовно сирійців, які уникають військової служби посилаючись на моральні переконання або міркування совісті: "Відповідно до встановленої прецедентної практики Вищих адміністративних судів Німеччини, само по собі ухилення від призову не є достатньою підставою для встановлення зв`язку з приводом для переслідування за всіма напрямками (пункт 3 статті 9 Кваліфікаційна директива). Більш того, не всі переконання, якими б щирими вони не були, будуть являти собою достатню причину для заяви статусу біженця після дезертирства або ухилення від призову. Це недостатньо, якщо людина лише не згодна зі своїм урядом.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 р. у справі № 820/647/18 за адміністративним позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки до ДМС України, згідно якої небажання або ухиляння від виконання свого громадянського боргу по захисту своєї країни через проходження військової служби, або через побоювання притягнення до відповідальності за порушення законодавства своєї країни, не є передбаченою підставою для надання статусу біженця на території України.

Також аргументуючи позовні вимоги, позивач наголошує на побоюванні за своє життя з огляду на складну політичну та соціально-економічну ситуацію в Сирійській Арабській Республіці.

Судом встановлено, що в ході співбесід позивач неодноразово повідомляв про факт застосування органами влади фізичного насилля відносно нього в 2011 році з метою попередження його участі у антиурядових протестах. З аналізу протоколів співбесід вбачається, що позивач плутається у часових проміжках таких подій та самостійно спростує факт тортур відносно нього. Крім того, достовірність повідомленої інформації ставиться судом під сумнів з огляду на легальне перебування позивача в 2011 році на території Румунії з подальшим безперешкодним поверненням на батьківщину.

Враховуючи надану учасниками справи інформацію по країні громадянської належності, індивідуальні обставини позивача, суд вважає, що не існує розумної можливості того, що саме позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Також суд зауважує, що можливість військових зіткнень, складний економічний стан й критична гуманітарна ситуація в Сирійській Арабській Республіці є сумнівною підставою для надання позивачу міжнародного захисту в Україні - державі, в якій понад десять років триває війна та щоденною є загроза зазнання фізичних ушкоджень та смерті через регулярні масовані обстріли.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду в постановах від 06.08.2020 р. по справі № 420/3327/19, вiд 06.03.2019 р. по справі № 826/14576/16, від 06.03.2019 р. по справі № 815/2505/17, від 04.03.2019 р. по справі № 815/2505/17 інформація по країні походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання про надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактів отримання позивачем або членами його родини погроз, переслідувань чи зазнання фізичного насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів з боку органів публічної влади Сирії.

Позивач не був і не є на даний час членом жодної політичної, релігійної, військової організації, а також, не здійснював на території Сирії активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 06.08.2020 р. по справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), від 11.10.2018 р. по справі № 815/1892/17.

Судом встановлено, на позивач вперше на територію України потрапив легально 04.09.2012 р. та вперше звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту - 26.01.2015 р. після чого самостійно відмовився від продовження процедури. Вдруге позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - 22.06.2023 р., тобто більш ніж через 10 років після приїзду на територію України й тривалого часу перебування у статусі нелегального мігранта.

Суд зауважує, що при прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою. Тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, як свідчать матеріали справи, в своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в ході співбесід з працівниками Головного управління ДМС в Одеській області позивач неодноразово повідомляв, що ключовою підставою для звернення до міграційної служби стала відсутність легальних підстав перебування в Україні.

Тому суд вважає, що у дійсності метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України у зв`язку з наявністю в країні його громадської належності політичних та економічних проблем та бажанням покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант".

На підставі наведеного та відповідно до п.4 та 6 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що позивач не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються на суб`єктивних твердженнях, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 23.07.2024 р. № 115-24 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено ОСОБА_1 громадянину Сирійської Арабської Республіки у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, буд.9, ) про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 15.04.2025 р.

Суддя О.І.Бездрабко