Справа № 300/9517/24
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" квітня 2025 р. справа № 300/9517/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гомельчука С.В.,
при секретарі: Логаза М.М.,
за участю: позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідачів - Паньківа В.В., Висотенко І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві розвитку громад та територій України, Міністерства розвитку громад та територій України про визнання рішення протиправним та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (даліпозивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (далі відповідач-1), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, оформлене Протоколом від 21.06.2024, про (в частині) не підтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України щодо громадянки України ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України прийняти рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України щодо громадянки України ОСОБА_1 на підставі заяви від 21.04.2023, яка зареєстрована в Мінреінтеграції 05.05.2023.
Адміністративний позов обґрунтований тим, що в квітні 2023 року позивачка звернулася до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України із заявою про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. 30.05.2023 за результатами розгляду заяви Комісія прийняла рішення про непідтвердження факту позбавлення її особистої свободи. Рішенням Івано-Франіквського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 у справі № 300/8676/23, зокрема визнано протиправним і скасовано рішення Комісії, оформлене Протоколом від 30.05.2023. Крім того, на виконання даного рішення суду, Комісія з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Мінреінтеграції, за результатами повторного розгляду заяви позивачки, прийняла рішення, оформлене протоколом, про непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що рішення про встановлення зазначеного факту не набрало достатньої кількості голосів. Про таке рішення позивачка дізналась з листа відповідача-1 від 03.07.2024. Інших відомостей про причини відмови лист не містив.
Вважає, що висновки суду у справі № 300/8676/23 Комісією були проігноровані. Комісія повторно не конкретизувала, що саме стало правовою і фактичною підставами для прийняття рішення про непідтвердження факту: відсутність події позбавлення свободи, контексту збройного конфлікту, відсутність порушення прав заявниці під час позбавлення свободи, подання недостовірних даних тощо. За відсутності будь-якого обґрунтування прийнятого Комісією рішення, на думку позивачки, вона потрапляє у стан невизначеності, адже не має інформації про те, які саме додаткові відомості або документи вона має подати для повторного звернення із заявою.
Відтак наголошує, що невиконання Комісією законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії, недотримання принципів добросовісності чи розсудливості, призводить до його протиправності. Просить задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою суду від 23.12.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), в порядку письмового провадження.
03.01.2025 від відповідача-1 (відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2024 № 1366 Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України перейменовано на Міністерство національної єдності України) надійшов відзив, з якого вбачається, що звертаючись до Мінреінтеграції з заявою про встановлення факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей заявником подаються, зокрема, документи та/або відомості, що підтверджують факт порушення норм Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року стосовно заявника під час його захоплення, незаконного затримання, незаконного арешту, незаконного тримання або іншим чином незаконного позбавлення особистої свободи державою агресором у зв язку із провадженням такою особою діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України та інших національних інтересів України, а також за проваджувану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов язану з відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, та про підтвердження дійсності підстав вважати, що провадження такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою агресором. Зокрема, має бути надано повідомлення органів сил безпеки та сил оборони стосовно особи.
Стосовно твердження позивачки, що її було затримано у травні 2014 року незаконними збройними формуваннями, які на той час іменували себе «луганська народна республіка» ( «лнр»), відповідач-1 вказав, що станом на 2014 рік такі утворення, як «лнр», не були офіційно визнані ані на національному, ані на міжнародному рівні як підконтрольні державі-агресору російській федерації. Міжнародно-правова кваліфікація цих структур як збройних Формувань держави-агресора була юридично закріплена значно пізніше відповідними актами міжнародних організацій та рішеннями національних судів України. Крім того, на момент подій позивачка не надала документальних підтверджень офіційного визнання її затримання збройними формуваннями як акту, пов`язаного зі збройною агресією. Журналістські матеріали та свідчення, на які посилається позивачка, не можуть вважатися, на думку відповідача-1, достатніми доказами з точки зору статей 8 та 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей». Також позивачка зазначила можливу відсутність деяких документів, які могли б підтвердити її твердження. Комісія, як стверджує відповідач-1, не зобов`язана самостійно ініціювати їх пошук без відповідних запитів з боку заявника.
Також відповідач-1 наголосив, що відсутність офіційного підтвердження перебування у місцях позбавлення особистої свободи від Міжнародного Комітету Червоного Хреста ускладнює підтвердження факту перебування позивачки у місцях позбавлення особистої свободи. Цей документ є ключовим доказом, оскільки міжнародні організації ведуть облік утриманих осіб у місцях позбавлення свободи, контролюючи порушення прав людини.
Наполягає, що рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи про непідтвердження такого факту є виключно дискреційним повноваженням Комісії. Члени Комісії приймали оскаржуване рішення на власний розсуд, за особистим переконанням, керуючись законодавством та з урахуванням опрацьованих документів, що були у них в наявності. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ухвали суду від 23.01.2025 залучено Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві розвитку громад та територій України, як другого відповідача (далі також відповідач-2) у справі №300/9517/24.
Ухвалою суду від 20.02.2025 вирішено здійснювати подальший розгляд справи за правилами загального позовного провадження та залучено Міністерство розвитку громад та територій України в якості співвідповідача (далі також відповідач-3) у справі.
28.02.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Міністерства розвитку громад та територій України, який обґрунтований тим, що з урахуванням приписів Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 № 1281, заявник на власний розсуд надає на розгляд Комісії документи та/або відомості, які, за його переконанням, підтверджують факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, на підставі яких членами Комісії приймається відповідне рішення. Також вважає, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи. На думку відповідача, правових підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Комісії прийняти рішення щодо позивача немає, оскільки суд наділений повноваженнями перевірки дотримання Комісією під час прийняття оскаржуваного рішення положень частини 2 статті 2 КАС України. При цьому такий вплив на прийняття Комісією рішення напряму залежить від наданих позивачем на розгляд Комісії документів та, на думку Мінрозвитку, здійснюється у межах дискреційних повноважень такої Комісії. У Мінрозвитку відсутні повноваження щодо зобов`язання Комісії прийняти рішення за вимогою позивача, що у свою чергу можна трактувати як втручання в діяльність Комісії. У задоволенні позову просить відмовити.
17.03.2025 від Міністерства розвитку громад та територій України надійшли додаткові пояснення. Представник відповідача-3 зауважив, що Мінрозвитку не може нести відповідальність за будь-яку бездіяльність Комісії Мінреінтеграції, оскільки така бездіяльність є виключно персональною. Також зазначив, з 14.01.2025 Мінрозвитку лише здійснює організаційне, інформаційне, матеріально-технічне забезпечення діяльності Комісії, водночас вказана Комісія створена при Мінрозвитку 07.02.2025 та не є дорадчим органом Мінрозвитку, враховуючи її персональний склад. Вважає, що вимога позивачки про зобов`язання прийняти рішення по встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України фактично є зобов`язнням встановити факт, виключна компетенція та дискреція щодо встановлення або непідтвердження якого належить до повноважень Комісії. При цьому така вимога також суперечить КАС Украниі у зв`язку тим, що Комісія не є суб`єктом владних повноважень, а є іншим органом, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.
У судовому засіданні 06.03.2025 ухвалено продовжити підготовче провадження та оголосити перерву до 20.03.2025.
20.03.2025 у судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги. Просила суд зобов`язати Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві розвитку громад та територій України прийняти рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України щодо громадянки України ОСОБА_1 на підставі заяви від 21.04.2023, яка зареєстрована в Мінреінтеграції 05.05.2023. Суд ухвалив закрити підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті 15.04.2025. Розгляд справи перенесено на 14.04.2025.
У судовому засіданні 14.04.2025 сторони підтримали правові позиції, викладені у заявах по суті справи. Позивачка просила позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.
Суд, розглянувши справу за правилами загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, відзив на позов, інші заяви та в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, встановив таке.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 у справі № 300/8676/23, яке набрало законної сили 31.05.2024, визнано протиправним і скасовано рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, оформлене Протоколом від 30 травня 2023 року, про (в частині) не підтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України щодо громадянки України ОСОБА_1 .

Зобов`язано Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України повторно розглянути заяву громадянки України ОСОБА_1 від 21.04.2023 р. про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України з урахуванням висновків суду.

16.07.2024 на адресу електронної пошти позивачки надійшов лист Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 03.07.2024 за вих. № 22/К-8І07-6.3-5215 (а.с.34), з якого вбачається, що відповідачем-1 на засіданні 21.06.2024 за результатами повторного розгляду заяви від 05.05.2023 (з урахуванням висновків суду) прийнято рішення про непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що рішення про встановлення зазначеного факту не набрало достатньої кількості голосів.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» від 26.01.2022 №2010-ІХ (далі - Закон №2010-ІХ).

Пунктом 2 ч.1 ст. 2 Закону №2010-ІХ встановлено, що дія цього Закону поширюється на громадян України: які є цивільними особами, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, яких було позбавлено особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями під час перебування на тимчасово окупованих територіях України або на території держави-агресора:

а) у зв`язку із здійсненням такими громадянами діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, а також за здійснювану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов`язану із відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, якщо були підстави вважати, що здійснення такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями;

б) у зв`язку з незаконними діями держави-агресора, її органів, підрозділів, формувань, інших утворень з явною або прихованою метою спонукання України, іншої держави, державного органу, організації, у тому числі міжнародної, юридичних або фізичних осіб до дій або утримання від здійснення дій як умови звільнення громадянина України.

Відповідно до статті 3 Закону №2010-ІХ прийняття рішень з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України здійснюється Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - Комісія).

Комісія утворюється при центральному органі виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України.

Комісія здійснює діяльність відповідно до Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, яке затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України.

На підставі положень ст. 4 Закону №2010-ІХ визначено перелік документів та відомостей, які є підставою для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України відповідно до пп. а, б п. 2 ч.1 ст. 2 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 4 Закону №2010-ІХ під час розгляду заяв Комісією беруться до уваги:

1) інформація, відомості та/або дані, надані особою (заявником), її законним представником, іншою близькою особою, адвокатом чи іншим представником заявника за договором;

2) документи (довідки) щодо достовірності відомостей (інформації), наведених особою та/або стосовно особи, надані центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами на запит Комісії;

3) рішення з відповідних питань міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною;

4) інша інформація, надана чи оприлюднена міжнародними, правозахисними та іншими організаціями.

У разі потреби Комісія заслуховує пояснення осіб, стосовно яких подані документи та/або відомості, та/або свідків, законного представника особи, іншої близької особи, адвоката чи іншого представника заявника, які надали Комісії свідчення, інформацію, відомості.

Положеннями ч.7 ст. 4 Закону №2010-ІХ визначено, що за результатами розгляду поданих заяв, документів та/або відомостей з підстав, визначених частинами першою - п`ятою цієї статті, Комісія приймає рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

При прийнятті рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України Комісія встановлює дату початку строку позбавлення особи особистої свободи, а у разі звільнення особи з місць несвободи - дату її звільнення.

Рішення про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, приймається, за умови забезпечення права особи на участь в адміністративному провадженні відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру".

Згідно із пунктом 1 Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 № 1281 у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин (далі Положення), Комісія з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - Комісія) утворюється при Мінреінтеграції з метою виконання завдань, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей».

Відповідно до пункту 3 Положення, завданнями Комісії є:

1) розгляд заяв та матеріалів (довідки, інформація, інші документи), визначених пунктами 8, 9, 11 цього Положення, щодо встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

2) прийняття рішень про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

3) прийняття рішень про визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, чи про відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

4) проведення аналізу практики застосування законодавства з питань соціального та правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

5) встановлення дати початку строку позбавлення особи особистої свободи під час прийняття рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а у разі звільнення особи з місць несвободи - дати її звільнення з урахуванням положень, зазначених у пункті 15 цього Положення.

Згідно із пунктом 7 Положення організаційною формою роботи Комісії є засідання.

Засідання Комісії скликаються у разі потреби, але не рідше ніж один раз на квартал.

Рішення Комісії вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини присутніх на засіданні членів Комісії.

У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос головуючого на засіданні.

У разі відсутності достатньої кількості голосів під час голосування за прийняття рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України факт позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України вважається невстановленим.

За результатами розгляду поданих заяв, документів та/або відомостей Комісія приймає рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Рішення Комісії оформляється протоколом, який підписується головою, заступником голови, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні.

Прийняті Комісією рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, вносяться до Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Підпунктом 2 пункту 8 Положення визначено, що громадянин України, який є цивільною особою, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р., якого було позбавлено особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями під час перебування на тимчасово окупованих територіях України або на території держави-агресора у зв`язку із провадженням таким громадянином діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, а також за проваджувану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов`язану із відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, якщо були підстави вважати, що провадження такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями, або його законний представник, член сім`ї такого громадянина або законний представник члена сім`ї звертається до Мінреінтеграції із заявою за формою, встановленою Мінреінтеграції.

До заяви додаються:

документи та/або відомості, що підтверджують факт (факти) порушення норм Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р. стосовно заявника під час його захоплення, незаконного затримання, незаконного арешту, незаконного тримання або іншим чином незаконного позбавлення особистої свободи державою-агресором, її органами, підрозділами і формуваннями, іншими утвореннями у зв`язку із провадженням такою особою діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, а також за проваджувану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов`язану з відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, та про підтвердження дійсності підстав вважати, що провадження такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями;

витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (за наявності кримінального провадження стосовно особи);

повідомлення органів сил безпеки та сил оборони стосовно особи;

звернення, написане в довільній формі в присутності особи, що надає професійну правничу допомогу, або консула, що підтверджується їх підписами, про уповноваження особою, яку було позбавлено особистої свободи, або членом її сім`ї іншої особи на отримання такої допомоги у період дії в Україні або окремих її місцевостях правового режиму воєнного стану, у разі коли особа, яку було позбавлено особистої свободи, та члени її сім`ї позбавлені можливості отримати щорічну державну грошову допомогу, яка надається особі, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України під час перебування такої особи в місцях несвободи.

Згідно із пунктом 14 Положення, під час розгляду заяв Комісією беруться до уваги:

1) інформація, відомості та/або дані, надані особою (заявником), її законним представником, іншою близькою особою, адвокатом чи іншим представником заявника за договором;

2) документи (довідки) щодо достовірності відомостей (інформації), наведених особою та/або стосовно особи, надані центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами на запит Комісії;

3) рішення з відповідних питань міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною;

4) інша інформація, надана чи оприлюднена міжнародними, правозахисними та іншими організаціями.

У разі потреби Комісія заслуховує пояснення осіб, стосовно яких подані документи та/або відомості, та/або свідків, законного представника особи, іншої близької особи, адвоката чи іншого представника заявника, які надали Комісії свідчення, інформацію, відомості.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача-1 на повторному розгляді, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 у справі № 300/8676/23, перебували, зокрема:

-заява позивачки від 21.04.2023 про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (а.с.49-50),

-довідка від 29.03.2016 №2610-94 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та копія паспорта ( а.с. 49 на звороті - 51 на звороті),

-лист Генеральної прокуратури від 18.04.2019 № 10/4/2-40374-15, з якого слідує, що 16.01.2019 на підставі поданої заяви ОСОБА_1 залучена до кримінального провадження № 0003033 від 13.06.2014 в якості потерпілої. Згідно положень ст. 55 КПК України, із вказаної дати остання набула вказаного статусу та відповідних прав і обов`язків. Проведеним досудовим розслідуванням та зібраними на цей час доказами установлено, що 22.05.2014 ОСОБА_1 викрадено учасниками терористичної організації «Донецька народна республіка» та у подальшому насильницьким шляхом незаконно позбавлено волі до 27.05.2014 у зв`язку із її громадською діяльністю, направленою на підтримку територіальної цілісності та незалежності України, а саме участю у проукраїнських мітингах в м. Донецьку в березні 2014 року, наданням волонтерської допомоги військовослужбовцям ЗС України та добровольчих батальйонів, задіяним у проведенні антитерориетчної операції на сході України, участю у складі виборчої комісії під час підготовки позачергових виборів Президента України у травні 2014 року (а.с.52),

-довідка від громадської організації громадська ініціатива Євромайдан SOS від 10.07.2014 № 245 щодо наявності інформації про утримання ОСОБА_1 незаконними військовими формуваннями у підвалі Донецької СБУ у період з 22 по 27 травня 2014 року (а.с.53),

- довідка № 1 від 26.12.2019 Рожнятівської районної державної адміністраці про встановлення позивачці статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми (за рішенням Мінсоцполітики від 24.12.2019 №22390/0/2-19/47) (а.с.53 на звороті),

- посвідчення учасника бойових дій від 14.06.2018 № НОМЕР_1 (а.с.54),

- публікації ЗМІ щодо ОСОБА_2 (а.с.54 на звороті -61).

Крім того, позивачкою було надано до Комісії копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному повадженні №0001220 (дата реєстрації провадження 29.04.2014 (а.с.29-30) та копію листа Офісу Генерального прокурора від 28.04.2023 за вих. №2-21(а.с.28).

ОСОБА_1 також зверталась із запитом щодо отримання повідомлення органів сил безпеки стосовно підтвердження перебування її у заручниках незаконних збройних формувань. Листом Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України від 02.05.2023 №33/7-К-4652В позивачку поінформовано, що за даними інформаційного обліку станом на 02.05.2023 громадянка ОСОБА_1 не значиться (а.с.181).

Суд вважає, що позивачкою дотримано вимоги щодо звернення до Комісії, визначені підпунктом 2 пункту 8 Положення. До того ж інформація, викладена, зокрема, в листі Генеральної прокуратури від 18.04.2019 № 10/4/2-40374-15 стосовно кримінального провадження, в якому ОСОБА_1 є потерпілою через свою громадську діяльність, направлену на підтримку територіальної цілісності та незалежності України, узгоджується з приписами пп. «а» п.2 ч.1 ст. 2 Закону №2010-ІХ.

Також судом з`ясовано, що Міністерством національної єдності України зроблено запити до Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України від 25.12.2024 №22/6.1-9891-24 та Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» (НІБ) від 25.12.2024 №22/6.1-9892-24 щодо позивачки (а.с.62, 63).

На вищенаведені листи надійшли відповіді про те, що інформація щодо ОСОБА_1 відсутня (а.с. 64, 65).

Приписами п. 17 Положення визначено, що рішення Комісії про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи відмову у визнанні членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, може бути оскаржено в судовому порядку.

Комісія забезпечує самопредставництво своїх інтересів в судах через представників Мінрозвитку, уповноважених Комісією діяти від її імені.

Судом встановлено, що за результатами повторного розгляду поданої позивачкою до відповідача-1 заяви, на виконання рішення суду від 30.04.2024 у справі № 300/8676/23 (з урахуванням висновків суду), останнім було прийнято рішення у вигляді протоколу № 4 ДСК від 21.06.2024 засідання Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, зі змісту якого слідує, що під час розгляду було вирішено не встановлювати факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_1 .

Водночас у направленому на адресу позивача листі від 03.07.2024 за вих. № 22/К-8І07-6.3-5215 (а.с.34) Мінреінтеграції вказано про те, що рішення про встановлення зазначеного факту не набрало достатньої кількості голосів.

З огляду на це суд зазначає, що відсутність достатньої кількості голосів є результатом голосування, а не правовою підставою для прийняття рішення про непідтвердження факту. Крім цього суд зауважує, що здійснення розгляду поданої особою заяви передбачає надання оцінки поданим доказам та повідомленим обставинам.

Натомість зі змісту витягу з протоколу №4ДСК засідання Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії встановлено, що останній не містить в собі жодної оцінки поданим ОСОБА_1 доказам та викладеним обставинам.

Вказане, на переконання суду, свідчить про не здійснення відповідачем-1 належного розгляду заяви позивачки та доданих до неї доказів, та, як наслідок, вказує на порушення відповідачем-1 порядку та процедури проведення розгляду такої заяви.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону №2010-ІХ, що корелюється із нормами підпунктів 1, 2 пункту 4 Положення, Комісія для виконання покладених на неї завдань має право:

1) залучати до роботи Комісії представників центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, громадських об`єднань, наукових та інших установ, а також окремих фахівців за їхньою згодою;

2) одержувати безоплатно від центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб інформацію, документи та матеріали, необхідні для виконання покладених на Комісію завдань, у строк не більше 15 календарних днів, а якщо це стосується надання великого обсягу інформації, документів та матеріалів - не більше 30 календарних днів з дня надходження відповідного звернення Комісії до відповідного органу, посадової особи;

3) розглядати інші питання в межах повноважень, визначених законом та Положенням про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Згідно з ч.6 ст. 4 Закону №2010-ІХ у разі потреби Комісія заслуховує пояснення осіб, стосовно яких подані документи та/або відомості.

Отже, Комісія наділена повноваженнями щодо вжиття заходів для належного, повного та всебічного розгляду заяви відносно встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України шляхом здійснення запитів, витребування матеіалів, залучення представників органів влади, заслуховування пояснень.

Суд критично ставиться до правової позиції представника відповідача-1 у відзиві про те, що перед засіданням Комісії здійснюється запит до ДП «Український національний центр розбудови миру» стосовно наявності/відсутності підтвердження у Центрального агентства розшуку Міжнародного Комітету Червоного Хреста незаконного позбавлення особистої свободи осіб, чиї заяви винесені на розгляд, що є ключовим доказом обліку утриманих осіб. Разом з тим відповідач долучає відповідний запит, зроблений 25.12.2024 (після прийняття Комісією оскаржуваного рішення).

При цьому суд враховує посилання представників відповідачів, наведені у відзивах на позов, на дискреційність повноважень Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України щодо прийняття того чи іншого рішення, але зазначає, що дискреція не дає підстав для недотримання порядку прийняття того чи іншого рішення та не надає можливості ухвалювати рішення не у спосіб, визначений законодавством, та без дотримання встановленого порядку.

Також суд вважає за необхідне наголосити на обставинах того, що приписами ч.7 ст.4 Закону №2010-ІХ визначено, що за результатами розгляду поданих заяв, документів та/або відомостей Комісія приймає одне з таких рішень:

- про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України,

- про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України,

- про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України,

- відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Враховуючи обставини справи, суд зазначає, що під час розгляду справи не встановлено доказів здійснення відповідачем-1 належного та повного розгляду заяви позивачки та доданих до такої заяви доказів. При цьому рішення, яке було прийнято відповідачем-1 стосовно ОСОБА_1 , а саме: «Не встановлювати факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України», є таким, що не відповідає положенням ч.7 ст. 4 Закону №2010-ІХ.

Суд наголошує, що за відсутності будь-якого обґрунтування прийнятого Комісією рішення, позивачка не має інформації про те, які саме додаткові відомості або документи має подати, тобто, що саме вони повинні підтверджувати (подію, контекст, порушення прав тощо) та/або в чому саме полягають недоліки вже поданих документів.

До того ж суд зауважує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення відповідача-1 перед прийняттям оскаржуваного рішення до будь-яких уповноважених органів чи до позивачки щодо отримання інформації на підтвердження чи спростування факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Натомість надані Міністерством національної єдності України листи Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України та Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» (НІБ), як і запити щодо їх отримання, датовані після відкриття провадження у даній справі.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно;6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про протиправність рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Мінреінтеграції, оформлене протоколом засідання даної комісії 21 червня 2024 року, як такого що не відповідає вищенаведеним критеріям.

Постановою Кабінету Міністрів Украіни від 14 січня 2025 р. № 35 «Про внесення змін щодо діяльності Міністерства розвитку громад та територій до деяких постанов Кабінету Міністрів України» затверджено Зміни щодо діяльності Міністерства розвитку громад та територій, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, а саме згідно з пп.1 п.2 у тексті Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, затвердженого зазначеною постановою, слово Мінреінтеграції замінити словом Мінрозвитку.

Наказом Мінрозвитку від 07.02.2025 №182 утворено при Міністерстві розвитку громад та територій України Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України та затверджено її персональний склад (а.с.157).

Відтак, на момент розгляду даної справи Комісія з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Мінреінтеграції не функціонує, оскільки законом покладено обов`язок щодо розгляду заяв про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи на Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерства розвитку громад та територій України.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Право на ефективний засіб юридичного захисту) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Підсумовуючи викладене, з огляду на дискреційні повноваження Комісії, враховуючи встановлення під час розгляду справи обставин порушення прав позивачки на здійснення належного розгляду її заяви, суд доходить висновку про наявність підстав для належного їх відновлення шляхом зобов`язання Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві розвитку громад та територій України розглянути заяву позивачки про встановлення факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України від 21.04.2023 із долученими до неї матеріалами, з урахуванням правової оцінки, викладеної судом у рішенні.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 належить до часткового задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивачка має право на пільги відповідно до п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" та звільнена від сплати судового збору за подання даного позову.

З огляду на те, що позивачка не понесла судових витрат зі сплати судового збору, за відсутності доказів понесення сторонами інших судових витрат у справі, керуючись частиною 1 статті 139 КАС України, відсутні підстави для розподілу судових витрат у даній справі.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, оформлене Протоколом від 21.06.2024, про (в частині) непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України щодо громадянки України ОСОБА_1 .

Зобов`язати Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві розвитку громад та територій України розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України від 21.04.2023 із долученими до неї матеріалами, з урахуванням правової оцінки, викладеної судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.

Повний текст судового рішення складено 16.04.2025.