Справа № 300/5025/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5025/24 пров. № А/857/28911/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Онишкевича Т.В.

Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року (головуючий суддя Григорук О.Б.) ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ, у справі №300/5025/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

24 червня 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, (далі -Управління 1) Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі -Управління 2) про визнання протиправним, скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 17.05.2024 № 38 про відмову у перерахунку пенсії; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу позивача період відбування покарання в Державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» за період з 07.05.1991 по 20.12.1997; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву позивача щодо здійснення перерахунку пенсії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків. Суд першої інстанції зазначив, що згідно відповіді Державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» від 18.06.2024 № 4/3486 на запит № 3079 від 13.06.2024 зазначено, що позивач за час відбування покарання у Державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» за період з 07.05.1991 по 20.12.1997 здійснював трудову діяльність і як наслідок обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків покладено на страхувальника. Отже, як це зазначив суд першої інстанції позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення спірного періоду трудової діяльності до страхового стажу за порушення, вчинене страхувальником, оскільки згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області та Головне управління Пенсійного фонду в Хмельницькій області подали апеляційні скарги, просять скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі № 300/5025/24 та в позові відмовити. Апеляційні скарги мотивовані тим, що на виконання Указу Президента України від 04.05.1998 № 401 та постанов Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 № 794 (далі постанова № 794), від 08.06.1998 № 832 персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування впроваджувався протягом 1998 2000 років. Починаючи з 01.07.2002 обчислення пенсій здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними системи персоніфікованого обліку (пункт 3 постанови № 794). Апелянт Управління - 1 зазначає, що з урахуванням зазначених норм, персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000 є обов`язковим. Апелянт Управління 2 звертає увагу суду апеляційної інстанції, на те що жодних документів для підтвердження стажу роботи з 07.05.1991 по 20.12.1997 набутого під час відбування покарання у вигляді позбавлення волі позивачем надано не було, інформація про сплату внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відсутня. Зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення втрутився у дискреційні повноваження відповідача та вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію.

13 травня 2024 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області з заявою № 7365 від 13.05.2024 про перерахунок пенсії та доданими до заяви документами.

За результатом розгляду заяви позивача, за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області прийняло рішення від 17.05.2024 № 38 про відмову у перерахунку пенсії, у зв`язку з відсутністю документів про сплату страхових внесків за період відбування покарання.

Відповідно до довідки Державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» від 16.04.2024 № 7/2221 позивач засуджений 17.04.1991 місцевим судом Жидачівського району Львівської області до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Відбував покарання у Державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» з 07.05.1991 по 20.12.1997 (а.с.13).

Згідно відповіді Державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» від 18.06.2024 № 4/3486 на запит № 3079 від 13.06.2024 позивач за час відбування покарання у Державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» за період з 07.05.1991 по 20.12.1997 здійснював трудову діяльність, а саме: з травня 1991 року по грудень 1991 року; з січня 1992 року по грудень 1992 року; з січня 1993 року по грудень 1993 року; з березня 1994 року по грудень 1994 року; з січня 1995 року по грудень 1995 року; квітень 1996 року; січень 1997 року та з травня 1997 року по листопад 1997 року. Підстава: особові картки з обліку заробітної плати 1991-1997 роки.

Вважаючи протиправним рішенням щодо відмови у перерахунку пенсії, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частин 1, 4 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом №1058-IV діяв Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Статтею 56 Закону №1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру її тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю (частини 1, 2).

Згідно з пунктом а) частини 3 статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом пунктів 1 - 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності Законом №1058-IV, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, інші документи необхідні для підтвердження трудового стажу лише за відсутності трудової книжки або у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.08.2019 по справі №654/890/17, від 21.02.2018 по справі №687/975/17, від 12.09.2022 по справі№569/16691/16-а.

Отже, колегія суддів зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Як встановлено судом першої інстанції, Державна установа «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» від 18.06.2024 № 4/3486 на запит № 3079 від 13.06.2024 надала відповідь про те, що позивач за час відбування покарання у Державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» за період з 07.05.1991 по 20.12.1997 здійснював трудову діяльність, а саме:

з травня 1991 року по грудень 1991 року;

з січня 1992 року по грудень 1992 року;

з січня 1993 року по грудень 1993 року;

з березня 1994 року по грудень 1994 року;

з січня 1995 року по грудень 1995 року;

квітень 1996 року;

січень 1997 року та з травня 1997 року по листопад 1997 року.

Підстава: особові картки з обліку заробітної плати 1991-1997 роки.

Водночас, згідно ст.50 Виправно-трудового Кодексу України, яка була чинна на час відбуття позивачем покарання, для осіб, які відбувають покарання у виправно-трудових колоніях і тюрмах, встановлюється восьмигодинний робочий день. Час початку і закінчення роботи (зміни) встановлюється Правилами внутрішнього розпорядку виправно-трудових установ. Засудженим надається щотижня один день відпочинку. На деяких видах робіт, де за умовами виробництва не може бути додержано встановленої для засуджених щоденної або щотижневої тривалості робочого часу, відповідно до законодавства про працю допускається підсумований облік робочого часу з тим, щоб середня тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала восьми годин на день. Тривалість робочого дня засуджених, які відбувають покарання у виховно-трудових колоніях, а також надання їм щотижневих днів

відпочинку встановлюються на загальних підставах відповідно до законодавства про працю. В порядку, передбаченому законодавством про працю, засуджені вільняються від роботи в святкові дні. Особи, позбавлені волі, права на відпустку в період відбування покарання не мають. Час роботи засуджених у період відбування ними покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується, крім випадків, спеціально передбачених у законі.

Відповідно до Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України з набранням чинності цим Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України; закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Відповідно до статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені мають право на соціальне забезпечення, у тому числі й на отримання пенсій відповідно до законів України.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Отже, не сам факт трудової діяльності засудженого у період відбування ним покарання у вигляді позбавлення волі у 1991-1997 роках, а виконання роботи, за умови сплати за таку страхових внесків, є підставою зарахування такої до стажу роботи.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що на час розгляду питання зарахування спірної трудової діяльності для перерахунку пенсії у розпорядженні пенсійного органу були довідка Державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» від 16.04.2024 № 7/2221, яка підтверджувала засудження позивача та відбував ним покарання у Державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» з 07.05.1991 по 20.12.1997 та відповідь від 18.06.2024 № 4/3486 про трудову діяльність позивача за період з 07.05.1991 по 20.12.1997, яка складена на підставі особових карток з обліку заробітної плати 1991-1997 роки.

За наявності зазначених документів та нормативного регулювання, пенсійний орган не був позбавлений можливості витребувати додаткові документи, для з`ясування усіх обставин щодо трудової діяльності (роботи) для об`єктивного вирішення поданої заяви про перерахунок пенсії.

Водночас, з врахуванням положень ст. 50 Виправно-трудового Кодексу України та вимог статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд позбавлений можливості за наявності поданих позивачем доказів ствердити беззаперечне право на зарахування трудової діяльності позивача за період з 07.05.1991 по 20.12.1997 як роботи, що може бути зарахована до стажу роботи, що дає право на перерахунок пенсії.

Отже висновки суду першої інстанції щодо того, що позивач за час відбування покарання у Державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» за період з 07.05.1991 по 20.12.1997 здійснював трудову діяльність, а обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків покладено на страхувальника, оскільки позивача не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення спірного періоду трудової діяльності до страхового стажу за порушення, вчинене страхувальником, є передчасні.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Відповідно до параграфу 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України», щоб положення національного закону відповідали цим вимогам (бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю), він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) вказав, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах Мултіплекс проти Хорватії (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та Кутіч проти Хорватії (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вирішуючи даний спір правильно визнав протиправним та скасував рішення пенсійного органу про відмову у перерахунку пенсії, проте задовольняючи вимоги в частині зарахування до страхового стажу позивача період відбування покарання у Державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» за період з 07.05.1991 по 20.12.1997 дійшов передчасного висновку, що має наслідком з врахуванням вищевикладених висновків апеляційного суду повторно розглянути заяву позивача від 13.05.2024 року.

Отже, зазначений спосіб захисту порушеного права позивача не є втручанням у дискреційні повноваження контролюючого органу, оскільки останній за встановлених обставин не наділений повноваженнями діяти не за законом, а на власний розсуд. Безперечно, правомірним у цьому випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин. Водночас дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції щодо частини задоволених вимог.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області задовольнити частково.

Рішення суду рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №300/5025/24 в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період відбування покарання в Державній установі «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)» за період з 07.05.1991 по 20.12.1997 скасувати та в задоволені позову в цій частині відмовити.

В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №300/5025/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник