Справа № 520/35839/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р. Справа № 520/35839/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, по справі № 520/35839/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Відділу обслуговування громадян №14 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу обслуговування громадян №14 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом відповідач-2, Управління) про зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- зобов`язати Відділ обслуговування громадян №14 виключити з переліку місяців, на які нарахований коефіцієнт заробітної плати, період роботи з 01.09.2005 до 10.09.2005, який не зарахований до страхового стажу згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року у справі №520/35839/24 залишено без задоволення адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу обслуговування громадян №14 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року у справі №520/35839/24 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції порушено право позивача на подання своїх пояснень та аргументів, оскільки справа розглянута при відсутності доказів направлення відзиву на позову заяву позивачу. Окрім того, за доводами позивача пенсійний орган діяв в порушення статті 40 та 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також суд не прийняв рішення про зобов`язання відповідача діяти у відповідності до вимог частини першої статті 40 та частини третьої статті 24 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що за викладеним у позові твердженням, заявник, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27.12.2009 перебуває на обліку та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Загальний стаж роботи позивача складає 42 роки 10 місяців 10 днів, коефіцієнт страхового стажу становить 0,42833.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу обчислення розміру страхового стажу за вересень 2005 року, заявник ініціював даний спір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів письмового звернення заявника у межах спірних правовідносин до суб`єкта владних повноважень у порядку абз.3 ст.40 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів, переглядаючи вказане рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, погоджується з висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на належне отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі по тексту - Закон №1058-IV).

Згідно зі статтею 1 Закону №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону №1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-ІV).

За приписами частини третьої статті 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати на дату здійснення доплати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

У разі якщо зазначену доплату не було здійснено, до страхового стажу зараховується період, визначений за кожний місяць сплати страхових внесків за формулою: ТП = Св : В, де:

ТП - тривалість періоду, що зараховується до страхового стажу та визначається в місяцях;

Св - сума фактично сплачених страхових внесків за відповідний місяць з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати;

В - мінімальний страховий внесок за відповідний місяць.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

З аналізу приведених положень вбачається, що неповний місяць роботи зараховується до страхового стажу як повний лише за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок, а також за умови здійснення відповідної доплати до суми страхових внесків, яка має бути не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. В іншому випадку до страхового стажу зараховується період, визначений за кожний місяць сплати страхових внесків за формулою: ТП = Св : В.

Тобто статтею 24 Закону №1058-ІV закріплено варіанти зарахування неповного місяця роботи до страхового стажу

Водночас, за приписами абзацу третього частини першої статі 40 Закону №1058-ІV за вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі.

Отже, саме за зверненням особи з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії може бути виключено періоди до 60 календарних місяців страхового стажу.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що позивач з 27.12.2009 перебуває на обліку та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Звертаючись до суду з зазначеним адміністративним позовом позивач просить зобов`язати відповідача виключити з переліку місяців, на які нарахований коефіцієнт заробітної плати, період роботи з 01.09.2005 до 10.09.2005, який не зарахований до страхового стажу згідно з ч. 3 ст. 24 Закону №1058-ІV.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи (відзив на позов, Індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5, довідка про заробітку плату та розрахунок заробітку для призначення пенсії), до розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 враховано 10 днів вересня 2005 року, згідно даних персоніфікованого обліку.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про те, що позивачу не зараховано до страхового стажу період працевлаштування у вересні 2005 року, не відповідають встановленим обставинам справи.

Водночас, ані у тексті позову, ані апеляційних скарги позивачем не наведено жодних конкретних обставин, з якими позивач пов`язує порушення власних прав (інтересів) та вчинення протиправних управлінських волевиявлень суб`єкта владних повноважень.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що пенсію ОСОБА_1 призначено та перераховано згідно з чинним законодавством, в той же час матеріали справи не містять доказів того, що заявник звертався до відповідача з приводу перерахунку пенсії з урахуванням/без урахування періоду роботи за вересень 2005 року (як стосовно обчислення тривалості страхового стажу, так і в частині обчислення будь-яких значень, пов`язаних із заробітком).

Поряд з цим, зауваження про те, що відповідач зобов`язаний діяти у відповідності до вимог частини першої статті 40 та частини третьої статті 24 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не свідчать про те, що пенсійним органом вчинено порушення приведених норм.

Колегією суддів досліджуючи доводи позивача в ході розгляду справи на виконання частини четвертої статті 9 КАС України, не виявлено доказів які б могли вказувати на порушення прав позивача виходячи з заявлених ним вимог.

Окрім того зауважує, що обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений у першу чергу саме на суб`єкта владних повноважень згідно частини другої статті 77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів на спростування вимог приватної особи та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення.

Водночас, обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою статті 77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

Згідно ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

В зв`язку з наведеним суд зазначає, що обов`язковою умовою правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Між тим, позивачем не наведено ані в тексті позовної заяви, ані в апеляційній скарзі обґрунтування того в чому саме полягає порушення його прав з боку суб`єкта владних повноважень при зарахуванні до страхового стажу 10 днів вересня 2005 року.

Окрім того, доводи апеляційної скарги позивача про те, що справа була розглянута при відсутності доказів направлення відзиву на позову заяву позивачу, колегія суддів не приймає, адже неотримання позивачем відзиву на позову заяву не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення у відповідності до частини третьої статті 317 КАС України. В той же час, відзив на позовну заяву відповідачем було направлено через систему «Електронний суд», а позивач не позбавлений можливості зареєструватись в системі «Електронний суд» та ознайомлюватись із поданими у справі матеріалами без зволікань і затримок.

Водночас, доводи позивача про те, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу від відповідача фактично вказує на згоду останнього з усіма позовними вимогами ОСОБА_1 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за приписами статті 304 КАС України учасники мають право, а не обов`язок, подати відзив на апеляційну скаргу. Відтак, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не є підставою для висновку про визнання відповідачем доводів апеляційної скарги.

Підсумовуючи все приведене вище, виходячи з доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що у суду апеляційної інстанції немає підстав для скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи заявника апеляційної скарги, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 по справі № 520/35839/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій