Справа № 260/3234/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/3234/24 пров. № А/857/285/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Прачук І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Михальчук Наталії Петрівни на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року у справі №260/3234/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції Гаврилко С.Є., час ухвалення 10.15 год., місце ухвалення м. Ужгород, дата складання повного тексту 25.11.2024),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами прийняті рішення в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації. Зокрема, позивач зазначив, що відповідно до приписів статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» він не підлягав призову на військову службу, оскільки є членом релігійної організації «Свідків ОСОБА_2 ». Позивач вказує, що право Свідків Єгови на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою службою) визнано державою. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 року № 2066 затверджено перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, до вказаного переліку належать і Свідки Єгови. Позивач має стійкі релігійні переконання, які унеможливлюють проходження останнім військової служби. Просить позов задовольнити повністю.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представником позивача подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції ухилився від оцінки аргументів позовної заяви про те, як саме повинен діяти ТЦК та СП у випадку, коли особа, призвана на військову службу чітко і категорично відмовляється від неї, так як належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, що підтверджується довідкою № 6817 від 25.10.2022, виданою Релігійною організацією «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» та 05.04.2024 подав до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву про заміну військової служби невійськовою за процедурою, передбаченою частиною четвертою статті 35 Конституції України, оскільки виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням та має бути замінене на альтернативну невійськову службу.

Зазначає, що права Відповідачів та спосіб їх реалізації визначаються законодавством, а не посадовими особами, які їх застосовують. Навіть, якщо Позивач діяв необґрунтовано, це, само по собі, не узаконює дії Відповідачів, як державних органів, якщо вони були вчинені за межами повноважень та не у спосіб, передбачений законом. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, суд першої інстанції мав перевірити не лише те, чи має Позивач право на альтернативну (невійськову) службу, а и чи відповідають безпосередні дії Відповідачів нормам Конституції України та законів України, навіть, якщо, на їхню думку, дії Позивача є неправильними.

Таким чином, хоча Відповідачі мали повноваження оцінити, чи була в Позивача поважна законна підстава для відмови від військової служби, Відповідачі зобов`язані діяти в законний спосіб, а не довільно.

Також апелянт зазначає про те, що Закон передбачає лише два правомірних варіанта дій ТЦК та СП, якщо він вважає підстави відмови особи від проходження військової служби під час мобілізації безґрунтовними: а) притягнення такої особи до адміністративної відповідальності або б) звернення до органів національної поліції з повідомлення про вчинення особою кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України.

За таких обставин, дії Відповідача 1 щодо призову та відповідний наказ Відповідача 1 від 06.04.2024 №244 є неправомірними в силу самої наявної відмови Позивача від військової служби, незалежно від думки Відповідача 1 про наявність чи відсутність підстав для направлення Позивача на альтернативну (невійськову) службу.

У силу зазначеного п. 1.2 наказу начальника Відповідача 2 від 06.04.2024 року № 102 є протиправним в частині зарахування Позивача до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 на всі види забезпечення та призначення на посаду стрільцем-помічником гранатометника відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім цього, апелянт вказує на те, що Суд першої інстанції ухилився від аналізу фактичних обставин справи через призму положень статті 35 Конституції України, обмежившись фактично лише тлумаченням Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що призвело до неправильного застосування норм національного матеріального права.

Вважає, що Судом першої інстанції не було враховано, що конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни не є абсолютним з урахуванням положень ст. 35 Конституції України.

На законодавчому рівні Державою було визнано, що Свідки Єгови мають несумісні із військовою службою релігійні переконання. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 р. № 2066 затверджено перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, до вказаного переліку належать і Свідки Єгови. Таким чином, Позивач має стійкі релігійні переконання, які унеможливлюють проходження останнім військової служби, а отже на Позивача розповсюджуються гарантії встановлені частиною 4 статті 35 Конституції України щодо необхідності заміни військової служби альтернативною (невійськовою) службою. Висновок суду першої інстанції про правомірність дій та наказів Відповідачів щодо призову на військову службу Позивача є незаконним.

Апелянт вказує, що твердження суду про те, що лише строкова військова служба може бути замінена альтернативною (невійськовою) службою не відповідає дійсному змісту закону, покликаючись на норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого, до видів військової служби належать: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період тощо.

Апелянт зазначає, що Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не застосував положення Конституції України, як акту вищої юридичної сили та прямої дії, оскільки той факт, що Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» унормовано механізм заміни альтернативною (невійськовою) службою лише строкової військової служби, не свідчить про те, що Позивач не має права на заміну альтернативною (невійськовою) службою військової служби за призовом під час мобілізації. Чинність права на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою не знаходиться в залежності від наявності механізму його реалізації. Відповідно відсутність такого порядку не нівелює наявне конституційне право. Задекларувавши в нормах Конституції своє зобов`язання по заміні віруючим особам виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, Держава фактично зобов`язалася і розробити механізм такої заміни та гарантії реалізації такого права. Невиконання Державою своїх зобов`язань, а саме не розроблення порядку направлення на альтернативну (невійськову) службу взамін військової служби за призовом під час мобілізації, не свідчить про відсутність самого такого конституційного права у особи, яке мало бути враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.

Також апелянт вказує, що ані суд, ані відповідний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, ані військові частини не є органами уповноваженими на обмеження конституційних прав Позивача на заміну виконання військового обов`язку.

Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлені категорії військовозобов`язаних та громадян, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Абзацом 16 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Як вбачається із конструкції статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначений у ній перелік не є вичерпним. Вказано норма є бланкетною, адже відсилає до інших нормативно-правових актів, якими встановлюються категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Таким чином, Позивач, як Свідок Єгови, належить до «інших військовозобов`язаних або окремої категорії громадян», які на підставі абзацу 16 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ч.4 ст. 35 Конституції України не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Апелянт вважає, що усе вищевикладене свідчить, що дії та відповідні накази Відповідачів про призов на військову службу та зарахування до списків особового складу Позивача, який належить до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю та який має ніяким законом необмежене конституційне право на заміну виконання військового обов`язку невійськовою (альтернативною) службою, є протиправними, а висновок суду про правомірність таких дій/наказів - незаконним, та таким, що не ґрунтується на дійсному змісті норм права.

Належність Позивача до релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні підтверджена належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом - довідкою № 6817 від 25.10.2023, виданою Релігійною організацією «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» (Т.1 а.с.40). Аналогічна інформація щодо позивача зазначена й у листі Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» від 14 жовтня 2024 року №16465. При цьому жоден з відповідачів не заперечує належність Позивача до релігійної організації Свідків Єгови та його сумлінну відмову від виконання військового обов`язку.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні не застосував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та наступну практику Європейського суду з прав людини, які є вирішальними для цієї справи, зокрема ст. 9 Конвенції, яка гарантує свободу сповідувати свою релігію як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Покликаючись на практику ЄСПЛ, зазначає, що відбулось (а) втручання в права гарантовані статтею 9 Конвенції, (б) втручання не було передбачене законом та (в) втручання не було необхідним в демократичному суспільстві.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі правом подання відзиву не скористались.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представники позивача апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у скарзі та просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове зсідання не прибули, хоча належним чином були повідомленні про дату судового засідання, про що свідчать довідки про доставку електронного листа ( повістки повідомлення ) в електронний кабінет.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що відповідно до довідки № 6817 від 25 жовтня 2023 року, яка видана Релігійною організацією «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідком Єгови в Україні з 13 вересня 2014 року (т. 1 а.с. 40).

Аналогічна інформація щодо позивача зазначена й у листі Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» від 14 жовтня 2024 року № 16465 (т. 2 а.с. 12).

Відповідно до копії тимчасового посвідчення № НОМЕР_1 (замість військового квитка), що видане 28 квітня 2016 року солдату ОСОБА_1 , останній є військовозобов`язаним і перебуває у запасі (Т. 1 а.с. 49).

04 квітня 2024 року позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 , пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією, за результатом якого складено Довідку військово-лікарської комісії № 847 від 04 квітня 2024 року, згідно якої останнього визнано придатним до військової служби (Т. 1 а.с. 113).

Складенню указаної довідки передувало складення карти обстеження та медичного огляду від 04 квітня 2024 року, у якій вказано про придатність позивача до військової служби (Т. 1 а.с. 114).

05 квітня 2024 року позивачем засобами поштового зв`язку було подано письмову заяву від 04 квітня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 , щодо заміни йому виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, (Т. 1 а.с.а.с. 35, 36, 60, 61, Т. 2 а.с.а.с. 14-17).

Наказом ІНФОРМАЦІЯ_6 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» від 06 квітня 2024 року за № 244, військовозобов`язаного ОСОБА_1 було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені у складі команди № НОМЕР_2 (Т. 2 а.с. 43, Т. 1 а.с. 116).

У цей же день 06 квітня 2024 року ОСОБА_1 , наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 06 квітня 2024 року № 102 було направлено у ІНФОРМАЦІЯ_4 для подальшого проходження військової служби та надано три доби для прийому справ та посади стрільця-помічника гранатометника відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 (Т. 1 а.с.а.с. 115, 116).

09 квітня 2024 року позивачем було подано письмову заяву до ІНФОРМАЦІЯ_4 про звільнення його з території вказаного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку із відмовою від несення військової служби, оскільки він належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (Т. 1 а.с.а.с. 20, 21). Факт написання зазначено заяви не заперечується відповідачем 2 про що зазначено у поданому суду відзиві на позовну заяву (Т. 1 а.с.106).

09 квітня 2024 року ОСОБА_1 письмово звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 із зазначенням своєї відмови від прийняття посади, відмови від складання присяги, відмови виконувати будь-які дії, передбачені статутом ЗСУ (Т. 1 а.с. 26).

Вважаючи такі дії відповідачів щодо призову на військову службу під час мобілізації і позбавлення права на проходження альтернативної (невійськової) служби протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що оскаржені дії та накази відповідають критеріям, визначеним статтею 2 частиною 2 КАС України, а надані позивачем докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що оскаржувані рішення та поведінка відповідачів відповідає критеріям правомірності.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення статті 35 Основного закону України кореспондуються з положеннями статті 9 «Свобода думки, совісті і релігії» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту Конвенція).

Так, відповідно до статті 9 пункту 1 Конвенції, кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання; передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Зі змісту статті 9 пункту 2 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає обмеженням, лише встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з положеннями статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який надалі був неодноразово був продовжений і діє станом на дату прийняття рішення у даній справі.

Водночас, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом Президента України призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

Як зазначалося вище позивач є військовозобов`язаним, про що свідчить тимчасове посвідчення № НОМЕР_1 (замість військового квитка), що видане 28 квітня 2016 року солдату ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 49).

Відповідно до статті 1 частини 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ (далі по тексту Закон України №2232-ХІІ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Статтею 1 частиною 1 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до статті 1 частини 3 Закону України № 2232-ХІІ, військовий обов`язок включає проходження військової служби.

Відповідно до статті 1 частини 2 Закону України № 2232-ХІІ, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтею 3 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 15 частини 1 Закону України № 2232-ХІІ, на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ (далі по тексту Закон України № 3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (стаття 1 Закону України № 3543-ХІІ).

Відповідно до статті 4 частини 8, 4 Закону України №3543-ХІІ з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 23 Закону України № 3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Надаючи оцінку доводам позивача, апеляційний суд висновує наступне.

Представники апелянта вказують на те, що позивач ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має право на заміну військової служби альтернативною на підставі абз. 16 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підтримку та мобілізацію», оскільки належить до релігійної організації Свідків Єгови.

Колегія суддів вважає такі невірними, погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, наступне.

Статтею 1 пунктом 4 Закону України № 2232-ХІІ визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі по тексту альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» №1975-ХІІ (далі по тексту Закон України №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону України № 1975-ХІІ, альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із статтею 2 Закону України №1975-ХІІ право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною 1 статті 4 Закону України №1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (статті 4 частина 2 Закону України №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 5 Закону України № 1975-ХІІ, альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.

Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

10 листопада 1999 року постановою Кабінету Міністрів України за № 2066 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (далі по тексту Положення № 2066).

Згідно з пунктами 2, 3 Положення № 2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.

Отже, із системного аналізу вказаних норм вбачається, що альтернативна служба це служба, яка запроваджується замість проходження саме строкової військової служби.

Натомість позивач ОСОБА_1 є мобілізованим на військову службу під час мобілізації, а не призваний на строкову військову службу, яка дає право на заміну такої служби альтернативною.

Наведене підтверджується наказом ІНФОРМАЦІЯ_6 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» від 06 квітня 2024 року за №244, відповідно до якого, військовозобов`язаного ОСОБА_3 було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації, відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені у складі команди № НОМЕР_2 (Т. 2 а.с. 43, Т. 1 а.с. 116).

Крім цього, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час військового стану не визначена.

Водночас відповідно до статті 4 частини 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Також суд першої інстанції вірно висновував, що Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не передбачено надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних та не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.

Окрім цього, Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» також не визначено порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян.

Тобто чинне законодавство не наділяє відповідачів на вирішення питань щодо заміни військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові № 9902/64/23 від 25 вересня 2023 року, які, відповідно до статті 242 частини 5 КАС України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що вирішуючи даний спір, дослідженню підлягають спірні правовідносини крізь призму прав та обов`язків учасників цих правовідносин, а також балансу публічних та приватних інтересів.

Гарантуючи кожній особі право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, стаття 5 КАС України одночасно визначає, у який спосіб особа може просити суд їх захистити.

Позивач у позовній заяві визначив спосіб захисту свого права також шляхом визнання протиправним дій та скасування наказів щодо призову на військову службу під час мобілізації та зарахування до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто шляхом визнання протиправними та скасування індивідуального акту.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

В абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Колегія суддів звертає уваги на приписи пунктів 4-7 Положення №1153/2008, відповідно до яких громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом №2232-ХІІ. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Частина третя статті 24 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення №1153/2008.

Згідно з абзацом другим пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пункт 233 Положення № 1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Разом з тим, позивач із рапортом про його звільнення із зазначенням підстав, за наслідками розгляду якого мало бути прийняте відповідне рішення, у цьому випадку наказ, не звертався.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актами одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

Після видання спірного наказу виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначається Законом № 2232-ХІІ та Положенням № 1153/2008. Ними не передбачено звільнення (залишення) військової служби шляхом скасування наказу про призов на військову службу під час мобілізації. Цей наказ вже реалізований, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд, має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наказ про призов на військову службу під час мобілізації як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача.

Більше того, як пояснив в судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача та не заперечив у суді апеляційної інстанції представник позивача, ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 5 лютого 2025 року по справі 160/2592/23 за позовом військовослужбовця до районного ТЦК і військової частини про визнання протиправними дій щодо призову і зобов`язання прийняти рішення про звільнення зі служби вказав, що « визнання процедури призову протиправною не спричиняє звільнення незаконно мобілізованого з військової служби, тобто, не відновлює попереднього становища особи, призваної на військову службу. Як зазначив КАС ВС, «процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною», тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу…

… відновлення порушеного права повинне відбуватися в межах спірних правовідносин за участю їх учасників.

У спірних правовідносинах порушеним було право позивача на належну процедуру його призову на військову службу під час мобілізації. Обраний же позивачем спосіб захисту порушеного права, який надалі застосували суди обох інстанцій за наслідками розгляду справи, звільнення з військової служби є неефективним, адже не вирішує правомірності акта, який приймається за результатом проведеної процедури призову позивача на військову службу.

Такий спосіб захисту порушеного права втручатиметься в інші правовідносини, які врегульовані іншими правовими нормами, що не досліджувалися судами попередніх інстанцій, і створюватиме ситуацію невиконуваності судового рішення».

Крім цього, апелянт у скарзі зазначає, що дії та відповідні накази Відповідачів про призов на військову службу та зарахування до списків особового складу Позивача, який належить до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю та який ніяким законом необмежене конституційне право на заміну виконання військового обов`язку невійськовою (альтернативною) службою, є протиправними, а суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні не застосував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є вирішальними для цієї справи, зокрема ст. 9 Конвенції, яка гарантує свободу сповідувати свою релігію як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Покликаючись на практику ЄСПЛ, зазначає, що відбулось ( а) втручання в права гарантовані статтею 9 Конвенції, (б) втручання не було передбачене законом та (в) втручання не було необхідним в демократичному суспільстві.

З цього приводу колегія суддів висновує наступне. Стаття 9 Європейської конвенції з прав людини (ЄКПЛ) і стаття 18 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (МПГПП), що стосуються свободи думки, совісті та релігії, гарантують право на відмову від військової служби за переконаннями

Відмова від військової служби за переконаннями ґрунтується на релігійних або інших переконаннях, що включають, зокрема, тверде, постійне та щире неприйняття будь-якої участі у війні або носіння зброї.

Отже, саме особа, яка за релігійними переконаннями відмовляється від проходження військової служби, особисто своїми стійкими, постійними та щирими переконаннями повинна довести неприйняття нею будь якої участі у війні, носінні зброї тощо, навівши обґрунтовані доводи такого щирого переконання.

Апеляційний суд зауважує, що наявність довідки та листа про приналежність позивача ОСОБА_1 до Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» не є єдиним належним доказом релігійних переконань позивача, з урахуванням того, що останній особисто не бере участі у справі, а відтак не підтверджує його стійкі, постійні та щирі переконання щодо неприйняття участі у війні, носінні зброї тощо.

Окрім того, суд враховує, що позивач може бути залучений до виконання військового обов`язку без необхідності носіння та застосування зброї, а у службах забезпечення, зв`язку, ремонту техніки, транспорту тощо.

Колегія суддів наголошує, що не заперечує права позивача на альтернативну службу, однак на законодавчому рівні саме держава повинна забезпечити створення системи альтернативної служби, яка повинна бути відокремлена від військової структури.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятих відповідачем дій та рішень згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що такі вказаним вище критеріям відповідають, тому відсутні підстави для визнання їх протиправними та скасування.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Михальчук Наталії Петрівни - залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року у справі №260/3234/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 11.04.2025