Справа № 500/1420/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1420/25

15 квітня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Грицюка Р.П., розглянувши з особливостями, визначеними статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Хмельницькому Цетрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 76793100 від 16.12.2024.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач протиправно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження, в зв`язку зі смертю стягувача, не перевірив наявність правонаступників у спірних правовідносинах.

Відповідач відзив суду не надав.

Ухвалою про відкриття провадження у справі від 27.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвала надіслана через е-суд та доставлена відповідачу 27.03.2025.

З`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступне.

На примусовому виконанні у відповідача перебував виконавчий лист Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.11.2024 про стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 11763,51 грн.

Відповідачем установлено факт смерті 22.09.2024 боржника у виконавчому провадженні.

Постановою від 16.12.2024 державний виконавець закінчив виконавче провадження на підставі п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до суду, зазначає, що державним виконавцем не перевірено наявність правонаступників у спірних правовідносинах.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону №1403-VIII).

Відповідно до статті 4 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», що визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, передбачено, що діяльність приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Частиною 2 вказаної норми передбачено, що приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Згідно з ч. 1 статті 13 Закону №1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини другої статті 18 наведеного Закону виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону N 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Розглядаючи вказаний спір суд повинен дати відповідь на правове питання: чи підлягає закінченню виконавче провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII та пункту 6 розділу І Інструкції під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII).

Згідно з абзацом другим пункту 1 розділу II Інструкції виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 34 Закону № 1404-VIII виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, у тому числі, у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.

У свою чергу частиною п`ятою статті 15 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У силу пунктів 12, 13 Інструкції у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувану чи до суду.

Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII.

Згідно з пунктом 3 частини першої та другої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Закінчення виконавчого провадження без належних правових підстав грубо порушує права стягувача на неупереджене, ефективне, своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення.

В ухвалі від 19 січня 2022 року у справі №523/2357/20 колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що з 05 жовтня 2016 року (набранням чинності Закону № 1404-VIII) процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника не допускається, а відповідне виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункт 3 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII).

В постанові від 11.10.2023 у справі № 523/2357/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «таке буквальне розуміння норм Закону № 1404-VIII є помилковим. Як Закон №606-XIV, так і Закон №1404-VIII передбачають обов`язок державного виконавця зупинити виконавче провадження та вирішити питання про залучення правонаступників, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. Положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закон №1404-VIII; пункт 3 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV) слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва».

Отже, в п. 8.12. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №523/2357/20 надано правовий висновок про те, що положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закон № 1404-VIII; пункт 3 частини першої статті 49 Закону №606-XIV) слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 зроблено правовий висновок про те, що зі смертю боржника його зобов`язання включаються до складу спадщини і відповідно строки пред`явлення вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.10.2023 у справі №523/2357/20 вважала висновки колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо необхідності відступу від наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду помилковими та такими, що суперечать принципу правової визначеності, а тому підстав для відступу від вказаних висновків немає.

Враховуючи практику Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що смерть боржника не є безумовною підставою для закінчення виконавчого провадження, якщо виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні допускає правонаступництво.

Позивач вказує, що рішення Хмельницького окружного адмінстративного суду про стягнення коштів підтверджує існуюче грошове зобов`язання, адже характер та обсяг прав і обов`язків його сторін залишається незмінним, додається лише безпосередня можливість примусового виконання зобов`язання. До моменту здійснення такого виконання відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що те, що виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні допускає правонаступника, а тому у державного виконавця відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження.

Із зазначеного нормативного регулювання випливає, що, дотримуючись засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження, його гласності та відкритості, виконавець зобов`язаний вживати передбачених чинним законодавством заходів щодо примусового виконання рішень, належного вчинення виконавчих дій.

Отримавши дані про смерть фізичної особи - сторони виконавчого провадження, виконавець має отримати підтвердження чи спростування таких даних, звернувшись відповідно до пункту З частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII із запитом до органу державної реєстрації актів цивільного стану згідно з компетенцією останнього, визначеного Законом України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Після отримання даних про смерть сторони виконавчого провадження виконавець має звернутися до компетентних органів/осіб для отримання відомостей про заведення спадкової справи, видачу свідоцтва про право на спадщину. Це дасть змогу виконавцеві з`ясувати, які особи як спадкоємці померлої сторони виконавчого провадження зверталися за отриманням спадщини та що саме ними було успадковано згідно зі свідоцтвом про право на спадщину.

Отже, виконавець, установивши на підставі відповідних доказів факт смерті фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має вчинити дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну такої сторони її спадкоємцями та надалі за заявою сторони звернутися до суду з відповідним поданням про заміну сторони виконавчого провадження.

Смерть, оголошення померлою або визнання безвісно відсутньою фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має виступати підставою для його закінчення лише коли виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Матеріали справи свідчать, що боржник у виконавчому провадженні помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а 16.12.2024 державний виконавець закінчив виконавче провадження. Відповідач відзив суду не надав, тому у суду відсутні будь-які докази стосовно того, які саме відповідач вживав заходи по встановленню правонаступника у спірних правовідносинах.

Відповідач не зупиняв вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №76793100 та не отримав даних, необхідних для вирішення питання про заміну померлої сторони виконавчого провадження її спадкоємцем.

Таким чином, при прийнятті постанови про закінчення виконавчого провадження відповідачем не вжито всіх належних та достатніх заходів з примусового виконання рішення суду, передбачених законом, та прийнято незаконне рішення про закінчення виконавчого провадження № 76793100.

Аналогічна позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 916/617/17, від 30.04.2020 у справі № 821/1715/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 Цивільного кодексу України визначений перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини. Так, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:

1) особисті немайнові права;

2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;

3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Разом з тим, у частині 1 статті 608 ЦК України містяться аналогічні положення, які передбачають, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

У зв`язку із цим виникає ситуація, за якої бланкетність статті 1219 ЦК України не призводить до іншого змісту.

Так, у контексті статті 1219 Цивільного кодексу України в цілому йдеться переважно про суб`єктивні цивільні права. У свою чергу, «обов`язки, нерозривно пов`язані з особою спадкодавця» не мають чіткої регламентації.

Натомість, зі змісту наведених норм вбачається, що до таких обов`язків відносяться міри необхідної поведінки особи, що кореспондують зазначеним суб`єктивним цивільним правам або перебувають із ними у сутнісному зв`язку. Це, зокрема, обов`язки, пов`язані з участю у товариствах та об`єднаннях громадян, обов`язок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, обов`язок сплати аліментів.

Отже відповідний характер зв`язку визначається особистим характером суб`єктивних цивільних прав та/або суб`єктивних цивільних обов`язків, що входять до змісту відповідного правовідношення. Тобто, нерозривний зв`язок обов`язку з особою боржника або кредитора переважно визначається особистими якостями відповідної особи або існуванням на її стороні особливих обставин, що, у свою чергу, виступають одним із необхідних елементів умови виникнення відповідних суб`єктивних цивільних прав та/або обов`язків. Саме тому для позначення відповідного виду зобов`язань часто використовується термін «зобов`язання особистого характеру», або «особисті зобов`язання».

З огляду на це припинення відповідного обов`язку у зв`язку з припиненням існування особи саме й зумовлюється тим, що інша особа не може ввійти у таке правовідношення.

Отже, неможливість переходу прав та/або обов`язків у правовідношенні визначає неможливість його подальшого існування саме через припинення виключно конкретного учасника правовідношення. Саме в цьому полягає припис статті 1219 Цивільного кодексу України, який визначає права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини у зв`язку з їх нерозривним зв`язком з особою спадкодавця.

Положеннями статті 15 Закону №1404 встановлено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Зміст обов`язку, встановлений виконавчим листом, полягає у необхідності сплати на користь позивача визначеної суми грошових коштів, що ніяк не є нерозривно пов`язаним з особою боржника, а тому може бути виконане іншою особою.

Таким чином, визначений у виконавчому листі обов`язок, в контексті вимог статті 1219 Цивільного кодексу України, є таким, що входить до складу спадщини.

Таким чином, суд висновує, що відповідач, установивши на підставі відповідних доказів факт смерті фізичної особи (боржника), не вжив дії для отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну такої сторони її спадкоємцями, та подальшого звернення до суду з відповідним поданням про заміну сторони виконавчого провадження.

Відповідно, суд висновує про протиправність оскаржуваної постанови та наявність правових підстав для її скасування.

Відповідач відзив суду не надав, тому відповідно до ч.4 ст. 159 КАС України суд кваліфікує це, як визнання позову.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач не довів суду належними доказами, що діяв провомірно, тому позов належить задовольнити.

Обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 2, 14, 370 КАС України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Принцип обов`язковості судових рішень є: складовою права особи на справедливий суд; невід`ємною складовою права кожного на судовий захист всіх конституційних прав і свобод людини і громадянина; видом державного захисту прав і свобод людини і громадянина; гарантією реалізації всіх конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя.

Згідно зі ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн, який слід стягнути на його користь з відповідача.

Інші судові витрати позивачем до стягнення не заявлялись.

Керуючись статтями 139, 241-242, 244-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати постанову державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондар Т.А. про закінчення виконавчого провадження № 76793100 від 16.12.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь військової частини НОМЕР_1 сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 );

відповідач:

- Перший відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (місцезнаходження: вул. Тернопільська, 13/2, м. Хмельницький, Хмельницький р-н, Хмельницька обл., 29018 ).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 15 квітня 2025 року.

Головуючий суддя Грицюк Р.П.