Справа № 240/12152/24
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Житомир

справа № 240/12152/24

категорія 106000000

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул.Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 09.08.2024) просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не всебічного, не повного і не об`єктивного проведення службового розслідування стосовно захопленого в полон стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02.07.2022 №309 в частині, що стосується стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2022 №158 в частині, що стосується стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.06.2022 №173 в частині, що стосується стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

- зобов"язати Військову частину НОМЕР_1 ініціювати та провести всебічно, повно та об`єктивно службове розслідування стосовно захопленого в полон стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , з урахуванням наданих позивачем доказів його перебування в полоні;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо призупинення нарахування грошового забезпечення захопленого в полон стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

- скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.02.2023 №45 в частині, що стосується захопленого в полон стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення захопленого в полон стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , дружині військовослужбовця ОСОБА_1 відповідно поданої заяви від 07.02.2024;

- зобов"язати Військову частину НОМЕР_1 нараховувати та виплачувати грошове забезпечення захопленого в полон стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , дружині військовослужбовця ОСОБА_1 , з урахуванням Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що її чоловік ОСОБА_2 - військовослужбовець Військової частини НОМЕР_1 у травні 2022 року брав безпосередню участь у бойових діях та здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України в АДРЕСА_1 "янськ, з 24.05.2022 перестав виходити на зв"язок з родиною. У подальшому з"ясовано, що чоловік безвісті зник у ході бойових дій 27.05.2022 поблизу м. Слов`янськ Донецької області.

За фактом зникнення чоловіка, розпочала власний збір інформації в межах закону щодо його пошуку та за допомогою мессенджера "Телеграм каналів" з`ясувала про його перебування у полоні, про що повідомила Військову частину НОМЕР_1 .

При цьому, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №158 від 05.06.2022 ОСОБА_2 визнано таким, що самовільно залишив військову частину з 05.06.2022.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №326 від 06.06.2022 призначено службове розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти 1 ДШБ, зокрема її чоловіком.

За результатами службового розслідування встановлено самовільне залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_2 та ознаки кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України.

Позивач вказує, що факт самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 нічим не підтверджується, а наказом від 02.07.2024 №309 про результати службового розслідування встановлено лише ознаки порушення військової дисципліни та ознаки кримінального правопорушення.

Додатково зауважує, що будь-яких причин, підстав та умов повноти з`ясування відсутності солдата ОСОБА_2 до службового розслідування не долучено. Крім того, не вчинено будь-яких належних чи сприятливих умов для розшуку вказаного солдата. Позивачка наголошує, що факт самовільного залишення військової частини її чоловіком також спростовується заявою свідка ОСОБА_3 та внесенням Донецькою обласною прокуратурою відомостей до ЄРДР за фактом безвісті зниклого військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 та визнання її потерпілою, як дружини безвісті зниклого військовослужбовця.

Крім того вказує, що зверталась до відповідача із заявою про нарахування та виплату їй, як дружині військовослужбовця захопленого в полон, грошового забезпечення, однак Військова частина НОМЕР_1 відмовила у такій виплаті.

Вважаючи висновки службового розслідування та прийняті накази протиправними, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 02.07.2024 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач надіслав до суду відзив на позовну (за вх.№43985/24), у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Зазначає, що цілком обґрунтованим є висновок про самовільне залишення позиції солдатом ОСОБА_2 , встановленим за результатами службового розслідування, а відповідно всі подальші його дії, після залишення позиції, є наслідком його дій на власний розсуд та не можуть розглядатись, як правомірні дії.

Жодних обставин та інформації від органів державної влади про те, що солдат ОСОБА_2 перебуває у полоні, Військовій частині НОМЕР_1 не відомо та не підтверджено з координаційного центру СБУ щодо обміну полоненими, тіло загиблого солдата ОСОБА_2 на місці дислокації його бойової позиції військовою частиною не виявлено, його зброя виявлена на позиції несення служби.

З огляду на, що у військової частини є всі об`єктивні підстави вважати, що солдат ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину та бойовий підрозділ в зоні проведення бойових дій.

Щодо права позивачки на виплату грошового забезпечення, як члену сім"ї військовослужбовця, вказує про безпідставність такої вимоги, оскільки військовослужбовцям, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місце служби, виплата не здійснюється.

14 серпня 2024 року відповідач надіслав до суду додаткові пояснення (за вх.№45033/24), у яких вказує, що військовослужбовці військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Першим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Краматорськ були внесені відомості про вчинення кримінально правопорушення ОСОБА_2 до ЄРДР за №000176 від 22.01.2023.

На даний час відсутні відомості про закриття зазначеного кримінального провадження.

Ухвалою суду від 02.10.2024 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 .

09 грудня 2024 року представник позивач надіслала до суду клопотання про долучення доказів у справі (вх.№68161/24) яким надає інформацію про підтвердження внесення ОСОБА_2 до бази даних Національної поліції та бази даних Сервісів Міністерства внутрішніх справ України щодо перебування його розшуку, як особи, що зникла безвісти, яка стала жертвою кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що є ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 (а.с. 41).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №135 від 17.05.2022 солдата ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу військової частини на посаду стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону (а.с. 56).

05.06.2022 командир 1 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_4 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про відсутність стрільця-снайпера 1 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону солдата ОСОБА_2 та стрільця-номера обслуги 1 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону солдата ОСОБА_5 (а.с. 105).

Вказаним рапортом повідомлено про те, що 05.06.2022 під час перевірки особового складу при виконанні бойового завдання у н.п. Довгеньке Харківської області була виявлена відсутність, зокрема стрільця-снайпера 1 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону солдата ОСОБА_2 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2022 №158 ОСОБА_2 оголошено таким, що самовільно залишив військову частин під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, з 05.06.2022 виключено з усіх видів забезпечення (а.с. 149).

Командир Військової частини НОМЕР_1 видав наказ №326 від 06.06.2022 "Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону", яким з метою уточнення причин і умов, що сприяли правопорушенню та встановленню вини посадових осіб, наказано призначити службове розслідування у зв`язку із самовільним залишення військової частини ОСОБА_2 (а.с. 106).

Заступником командира 1 мінометної батареї з морально-психологічного забезпечення 1 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_6 складено акт службового розслідування (а.с. 98-104).

Службовим розслідуванням встановлено, що під час проходження військової служби в умовах воєнного стану, в порушення вимог статей 11, 12, 16, 17, 26, 125, 126, 128, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ОСОБА_2 самовільно залишив частину 05.06.2022 під час виконання бойового завдання у АДРЕСА_2 . Саме під час перевірки особового складу була виявлена відсутність стрільця-снайпера 1 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , чим останній допустив кримінальне правопорушення - самовільне залишення військової частини вчинене в умовах воєнного стану, відповідальність за вчинення якого передбачена частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

За результатами службового розслідування командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ від 02.07.2022 №309 «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону», зокрема солдатом ОСОБА_2 (а.с. 135- 137).

Згідно з цим наказом матеріали службового розслідування були направлені до Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорськ, яким 22.01.2023 до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за №000176 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону солдатами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 153).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.06.2022 №173 солдата призваного по мобілізації ОСОБА_2 з 14.06.2022 виведено у розпорядження командира військової частини у зв`язку із самовільним залишенням військової частини (а.с. 150).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.02.2023 №45 ОСОБА_2 з 21.01.2023 призупинено виплату грошового забезпечення, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 151-152).

ОСОБА_1 звернулась до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 07.02.2024, у якій просила нарахувати та виплатити їй, як члену сім"ї військовослужбовця, грошове забезпечення її чоловіка (а.с. 61).

Листом від 11.06.2024 за вих.№813/12272 Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що згідно з інформацією наявною у Військової частини НОМЕР_1 , зокрема, матеріалів службового розслідування по факту самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини від 23.06.2022 №2150 та наказу про результати службового розслідування від 02.07.2022 №309/нод, яким встановлено, що військовослужбовець ОСОБА_2 самовільно залишив частину, підстав для нарахування і виплати грошового забезпечення його дружині, ОСОБА_1 , немає (а.с. 59).

Не погоджуючись із висновками акту службового розслідування та прийнятими на їх підставі наказами, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №2232-XII якщо інше не визначено законодавством, для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, військова служба призупиняється.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Так, пунктом 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

За змістом пункту 144-2 Положення військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 144-4 Положення у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням.

Відповідно до статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Відповідно до статті 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно зі статтею 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Статтями 84, 85 та 87 Дисциплінарного статуту серед іншого передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 13.12.2017 за № 1503/31371 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).

Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі: - невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; - невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; - неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; - дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; - втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; - порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; - недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; - внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; - повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; - вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; - скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; - надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України Про запобігання корупції, а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.

Відповідно до пункту 2 розділу IV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зокрема, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.

Згідно з пунктом 3 розділу IV Порядку військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

На підставі пунктів 1-4 розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

У вступній частині акту службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування. В описовій частині акту службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. У резолютивній частині акту службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.

За результатами розгляду акту та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу (пункт 2 розділу VI Порядку). Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Відповідно до приписів Дисциплінарного статуту підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є наявність самого дисциплінарного порушення, при цьому вид дисциплінарного стягнення визначається особою, яка вирішує питання про його накладення.

Отже, за змістом вказаних норм у випадку самовільного залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, з метою встановлення вини такого військовослужбовця, а також уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню таких дій, відповідно до вимог частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, має бути проведено службове розслідування.

Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі № 813/1021/17 висловив правову позицію, відповідно до якої підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

У постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №804/4633/17 викладена правова позиція, що визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення Військової частини і місця служби є доведення вини військовослужбовця, якому такий проступок ставиться у провину. Оскаржити результати службового розслідування може не тільки військовослужбовець, відносно якого воно проведено, а і члени його сім`ї, оскільки оскаржуваний наказ безпосередньо впливає на права та інтереси позивачів.

Суд враховує, що в правомірність прийняття Військовою частиною НОМЕР_1 наказу №326 від 06.06.2022 в частині призначення службового розслідування відносно ОСОБА_2 була предметом розгляду у межах адміністративної справи №240/24722/23 за позовом ОСОБА_1 .

Згідно з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30.05.2024 у справі №240/24722/23, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2024, у задоволені позову було відмовлено.

Водночас, в межах розгляду вказаної справи судом встановлено: "Винесення наказу про призначення службового розслідування - це відповідні (необхідні) процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, якими розпочинається розслідування, встановлюються строки його проведення та завершення такого. Тобто це єдина правильна модель поведінки відповідача".

В свою чергу підставою відмови у задоволенні позову зазначено: "При цьому, в вона (позивач) не оскаржує наказ командира військової частини щодо результатів службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини її чоловіком, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості переглянути та оцінити обставини встановлені в акті службового розслідування. "

Частиною 4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на зазначене суд вказує, що в межах розгляду даної справи, судом не досліджуються обставини щодо правомірності призначення службового розслідування у зв`язку із встановленням відсутності на бойових позиціях військової частини ОСОБА_2 , на підставі рапорту від 05.06.2022 командира 1 десантно-штурмового батальйону командиру Військової частини НОМЕР_1 .

Саме тому, в межах розгляду даної справи судом підлягають дослідженню обставини щодо повноти, об"єктивності та правомірності проведеного службового розслідування у зв`язку із встановленням відсутності на бойових позиціях військової частини ОСОБА_2 , та правомірність висновків, викладених у акті службового розслідування, та прийнятих на їх підставі наказів.

Повертаючись до суті заявлених позовних вимог суд вказує, що пунктом 21 Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29 листопада 2018 року №604, про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, відпустки, закладу охорони здоров`я, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.

Про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової військової служби, його нез`явлення вчасно зі звільнення в розташування військової частини, у разі призначення або переведення до іншого місця служби, нез`явлення з відрядження, відпустки або закладу охорони здоров`я командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно (негайно протягом 15 хвилин) - з моменту встановлення факту самовільного залишення частини, а протягом 12 годин з моменту надання усної доповіді - письмово.

Матеріали справи свідчать, що 05.06.2022 командир 1 десантно-штурмового батальйону підполковник ОСОБА_4 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про відсутність військовослужбовця по мобілізації солдата ОСОБА_2 під час перевірки особового складу.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260).

Відповідно до абз.9, 10 п.15 Розділу 1 Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Водночас, положеннями абз. 2 пунктом 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153/2008) передбачено, що військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Таким чином, з урахуванням вказаних приписів Положення №1153/2008, підставою для призупинення виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця може бути призупинення військової служби військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, і таке призупинення, з урахуванням п.15 розділу І Порядку №260 здійснюється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби.

З огляду на викладене, підставою зупинення виплати грошового забезпечення (виключення з усіх видів забезпечення) військовослужбовця у зв"язку з самовільним залишенням частини (далі також СЗЧ) можливо фактично після внесення відомостей до ЄРДС органами досудового розслідування про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, тобто встановлення факту (СЗЧ) за результатами службового розслідування.

Суд зауважує, що підставою прийняття наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2022 № 158, яким ОСОБА_2 визнано таким, що самовільно залишив військову частину під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та з 05.06.2022 виключено з усіх видів забезпечення, вказано рапорт підполковника ОСОБА_7 (а.с. 149).

Враховуючи зазначене, момент виявлення відсутності військовослужбовця командування (рапорт про відсутність військовослужбовця) є підставою прийняття наказу про призначення службового розслідування за даним фактом з метою встановлення достовірності таких обставин, однак не є обґрунтованою та достатньою підставою для винесення наказу про визнання військовослужбовця таким, що самовільно залишив військову частину та виключення його з усіх видів забезпечення, зокрема й грошового.

З огляду на викладене, наявні підстави для визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2022 №158, яким ОСОБА_2 визнано таким, що самовільно залишив військову частину під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та з 05.06.2022 виключено з усіх видів забезпечення, як такий, що прийнятий безпідставно.

Щодо правомірності прийняття командиром Військової частини НОМЕР_1 наказу (по стройовій частині) від 20.06.2022 №173 згідно з яким ОСОБА_2 з 14.06.2022 виведено у розпорядження командира військової частини у зв`язку із самовільним залишенням військової частини, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту абз. 14 пункту 116 Положення №1153/2008 передбачено, що зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Тобто після спливу 10 діб відсутності військовослужбовця за місце служби, командування має право щодо прийняття наказу про зарахування військовослужбовця у розпорядження командира військової частини (вивести військовослужбовця "позаштат").

Саме тому, підстави для скасування вищевказаного наказу у суду відсутні, іншого обґрунтування протиправності такого наказу суду не доведено.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не всебічного, не повного, і не об`єктивного проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_2 та правомірності наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02.07.2022 №309 "Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону» зокрема, солдатом ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Відповідач вказує, що під час проведення службового розслідування опитано прямих командирів солдата ОСОБА_2 - старшого лейтенанта ОСОБА_8 та старшого лейтенанта ОСОБА_9 , які засвідчили відсутність солдата ОСОБА_2 05.06.2022 близько 18:00 на бойовій позиції поблизу АДРЕСА_2 .

В свою чергу судом встановлено, що матеріали службового розслідування містять бланки отриманих пояснень від старшого лейтенанта ОСОБА_8 та старшого лейтенанта ОСОБА_9 , однак відібрання таких пояснень датовано - "05.06.2022", тобто до моменту винесення наказу №326 від 06.06.2022 про призначення службового розслідування (а.с. 117-118, 119-120).

Водночас, на противагу зазначеним поясненням, позивач посилається на нотаріально засвідчені заяви військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , які разом з її чоловіком перебували на військовій службі та 31.05.2022 під час виконання бойового завдання знаходились разом на позиціях (а.с. 51, 52).

Крім того матеріали службового розслідування не містять письмових пояснень вказаних військовослужбовців, у тому числі пояснень інших військовослужбовців, які б вказували на підтвердження факту самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини.

Суд вказує, що відповідно до ч.3 та ч.4 ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що матеріали службового розслідування не містять належних і допустимих доказів того, що її чоловік самовільно залишив місце несення військової служби. Вона вважає, що її чоловік перебуває у полоні, на підтвердження чого долучила до матеріалів справи висновок експертного дослідження від 09.08.2023 №ЕД-19/106-23/8059-ФП за результатами судового фототехнічного дослідження, яке проведено за заявою позивачки (а.с. 9-34)

Також позивач зазначає, що слідчим відділом 2 управління (з дислокацією у м.Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені №0001158 від 28.06.2022 за ч.3 ст. 110 КК України за фактом безвісного зникнення військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 . В зазначеному кримінальному проваджені ОСОБА_1 має статус - потерпілого (а.с. 58).

Вказане кримінальне провадження, за фактом безвісно зниклого військовослужбовця ОСОБА_2 , не було досліджено та враховано відповідачем при проведенні службового розслідування та виданні оскаржуваних наказів.

Крім того, в матеріалах справи міститься інформація про підтвердження внесення ОСОБА_2 до бази даних Національної поліції та бази даних Сервісів Міністерства внутрішніх справ України щодо перебування його у розшуку, як особи що зникла безвісти, яка стала жертвою кримінального правопорушення (а.с. 161-164).

Отже, обставини зникнення ОСОБА_2 не з`ясовані та не доведено вину військовослужбовця, якому такий поступок ставиться у провину. Не з`ясування обставин і причин, за яких військовослужбовець безвісти зник, а також відсутність доказів, які б підтверджували добровільну здачу в полон в районі виконання підрозділом завдань, свідчить про відсутність підстав добровільної здачі в полон та неправомірність висновків службового розслідування.

Також суд вказує, що матеріали справи свідчать, що службовим розслідуванням встановлено, що під час проходження військової служби в умовах воєнного стану, в порушення вимог статей 11, 12, 16, 17, 26, 125, 126, 128, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ОСОБА_2 самовільно залишив частину 05.06.2022 під час виконання бойового завдання у АДРЕСА_2 . Саме під час перевірки особового складу була виявлена відсутність стрільця-снайпера 1 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , чим останній допустив кримінальне правопорушення - самовільне залишення військової частини вчинене в умовах воєнного стану, відповідальність за вчинення якого передбачена частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України

Суд звертає увагу, що відповідальність за дезертирство передбачена статтею 408 КК України, відповідно до частини четвертої якої самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилення від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу, вчинене в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, карається позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років.

Частина 5 статті 407 КК України встановлює кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.

При цьому, суд наголошує, що в Україні діє презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. За змістом статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Аналогічні положення закріплені у статті 17 Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, питання щодо встановлення фактів та вини особи за фактом самовільного залишення військової частини або дезертирства віднесено до компетенції органів досудового розслідування та відповідного суду, який розглядає обвинувальний акт.

При цьому, до повноважень відповідача при проведенні службового розслідування не входить кваліфікація злочину та проведення досудового розслідування.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи та в матеріалах проведених службових розслідувань відсутні докази встановлення Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Краматорськ, або компетентним судом в діях ОСОБА_2 ознак злочину, передбаченого статтями 407 чи 408 КК України.

Відтак, суд дійшов висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 не було вжито всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин, з приводу яких призначалось службове розслідування відносно ОСОБА_2 , що свідчить про передчасність висновків відповідача щодо самовільного залишення військовослужбовцем місця несення служби - бойових позицій поблизу АДРЕСА_2 .

Суд враховує, що у постановах Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №640/21594/18 (ЄДРСР 91353822), від 26.06.2019 у справі №1640/3394/18 (ЄДРСР 82759443) зазначено: порушення процедури не повинно породжувати правових наслідків, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури вчинення певної дії необхідно розуміти не як вимоги до самої дії, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх вчинення. Дефектні процедури, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект робить дії неправомірною. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки під час прийняття певного рішення, що мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то залежно від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а у певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, Верховний Суд вважає, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правомірність такого рішення.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що вищевказані порушення допущені відповідачем, як суб"єктом владних повноважень, як кожне окремо так і у їх сукупності, є підставою для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №309 від 02.07.2022 "Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону» №309 від 02.07.2022, щодо солдата ОСОБА_2 , адже оскаржуваний наказ прийнятий за наслідками службового розслідування, яке не відповідає критеріям щодо обґрунтованості.

При цьому, суд звертає увагу на наступне.

Верховний Суд у постанові від 10.02.2021 у справі №640/9600/20 зазначив, що службове розслідування - це комплекс заходів, які здійснюються з метою уточнення причин, установлення обставин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством України, та ступеня вини особи (осіб), яка вчинила це правопорушення.

Висновок службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер.

За своєю правовою природою висновок службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Висновки службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, висновок за результатами службового розслідування є лише носієм певної інформації.

Водночас обов`язковою ознакою рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Таким чином, правова природа оскаржуваного висновку службового розслідування унеможливлює здійснення судового розгляду вимог про визнання протиправним і скасування висновку за результатами службового розслідування, у зв`язку із чим ці позовні вимоги не можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин позовна вимога про визнання протиправними дій військової частини щодо неповноти проведення службового розслідування задоволенню не підлягає.

Водночас, з метою недопущення існування стану правової невизначеності у даному питанні суд вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести повторне службове розслідування щодо встановлення обставин по факту залишення військової частини військовослужбовцем 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону ОСОБА_2 , з урахуванням наданих позивачем доказів та висновків суду у даній справі.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень передбачає, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з оцінкою усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Надаючи оцінку позовній вимозі про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №45 від 14.02.2023, яким солдату ОСОБА_2 з 21.01.2023 призупинено виплату грошового забезпечення, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до змісту оскаржуваного наказу слідує, що підставою прийняття такого наказу є посиланням на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №000176. При цьому, як уже зазначав суд, саме по собі внесенні відомостей до ЄРДР не може вважатися достатньою підставою встановлення вини військовослужбовця, адже свідчить лише про початок досудового розслідування.

Як наслідок вищевказаного, наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №45 від 14.02.2023, яким солдату ОСОБА_2 з 21.01.2023 призупинено виплату грошового забезпечення, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , підлягає скасуванню.

Суд зазначає, що позивач помилково просить також визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо призупинення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_2 , оскільки у даному випадку права та законні інтереси військовослужбовця, порушуються саме прийняттям наказу №45 від 14.02.2023, яким солдату ОСОБА_2 з 21.01.2023 призупинено виплату грошового забезпечення та виключено зі списків особового складу, а не діями посадових осіб військової частини щодо його винесення.

Враховуючи наведене, у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій відповідача слід відмовити.

Щодо частини позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення захопленого в полон стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , дружині військовослужбовця ОСОБА_1 відповідно поданої заяви від 07.02.2024, суд зазначає наступне.

У пункті 3 розділу ХХХ Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі - Порядок №884).

Так, Порядком №884 визначається механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх.

У цьому Порядку під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку №884).

Згідно із пунктами 3, 4 Порядку №884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Пунктом 5 Порядку №884 передбачено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:

подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;

подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;

з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Відповідно до пункту 6 даного Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей, зокрема, військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації), зокрема, протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Пунктом 7 Порядку №884 визначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Згідно із пунктом 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку №884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Таким чином, виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем з приводу проведення виплат відповідно до Порядку №884 пов`язується із прийняттям суб`єктом владних повноважень рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернулась до відповідача із заявою від 07.02.2024 про виплату грошового забезпечення, як члену сім"ї військовослужбовця, який захоплений у полон, за її переконанням (а.с.61).

Суд вказує, що підставою відмови у нарахуванні грошового забезпечення слугувало врахування відповідачем висновків службового розслідування від 02.07.2022 №309, яким встановлено, що військовослужбовець ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину, однак протиправність яких зазначена судом вище та є предметом розгляду у даній справі.

Водночас суд враховує, що на момент звернення позивача до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 07.02.2024 не надано доказів захоплення військовослужбовця у полон або заручником, визнання його в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи інше.

За таких обставин позовна вимога заявлена передчасно, а тому в її задоволенні належить відмовити. Відповідно, відсутні підстави й для задоволення похідної вимоги зобов`язального характеру.

При цьому, суд наголошує, що позивач не позбавлена права повторного звернення до відповідача із вказаною заявою з наданням відповідних доказів та з урахуванням результатів розгляду даної справи (набрання законної сили рішенням суду), як наслідок зміни правових підстав для нарахування таких виплат.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною четвертою ст.134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 КАС України).

Частиною 7 статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що на момент вирішення питання про розподіл судових витрат позивачем надано суду лише копію ордера на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 від 26.06.2024

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутній безпосередньо договір про надання правової (правничої) допомоги укладений між адвокатом і позиваче, та інші документи, що підтверджували б обсяг та характер наданих послуг, а також узгоджену між сторонами вартість за вказані послуги.

З огляду на вказане, у наданих представником позивача до матеріалів справи документах не відображено, кількості витраченого адвокатом на виконання робіт (надання послуг) часу (годин), вартості години за певний вид послуги, детального опису робіт проведених адвокатом (наданих послуг), позивачем не конкретизовано та необґрунтовано витрачений час на правничу допомогу, не деталізовано, які роботи проведені адвокатом в рамках надання послуг.

В питанні надання доказів суд враховує правову позицію Верховного Суду у справі №922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

За таких обставин, оскільки позивачем не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, кількості витраченого адвокатом на виконання робіт (надання послуг) часу (годин), вартості години за певний вид послуги, тобто не додержані приписи ч.4 ст.134 КАС України, підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, відсутні.

Суд зазначає, що вимога подання детального опису є обов`язковою і пов`язана з тим, що розмір гонорару та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, не є тотожними. Особа може сплатити адвокату в якості гонорару будь-яку суму, але відшкодуванню за нормами КАС України підлягають лише ті витрати на професійну правничу допомогу, які доведені належними доказами, зокрема детальним описом робіт (наданих послуг).

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 4, 6-9, 32, 77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідн. номер НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2022 №158, яким ОСОБА_2 визнано таким, що самовільно залишив військову частину під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та з 05.06.2022 виключено з усіх видів забезпечення.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №309 від 02.07.2022 "Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону» щодо солдата ОСОБА_2 .

Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №45 від 14.02.2023, яким солдату ОСОБА_2 з 21.01.2023 призупинено виплату грошового забезпечення, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести повторне службове розслідування щодо встановлення обставин по факту залишення військової частини військовослужбовцем 2 десантно-штурмової роти НОМЕР_3 десантно-штурмового батальйону ОСОБА_2 , з урахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Горовенко

Повний текст складено: 16 квітня 2025 р.

16.04.25