Справа № 500/1250/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1250/25

16 квітня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Грицюка Р.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №19 від 27.02.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» половину періоду навчання з 01.09.1996 по 29.06.1999 у Львівському державному техніко-економічному коледжі та період роботи з 15.06.2001 по 25.01.2002 на посаді спеціаліста І категорії відділу РАЦС Зборівського районного управління юстиції Тернопільської області;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» з 19.02.2025.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернулася із заявою та підтверджуючими документами до відділу обслуговування громадян №5 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Заява про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Житомирській області. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.02.2025 №19 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідної вислуги років.

Позивач вказує на те, що у прийнятому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області рішенні зазначено єдину підставу для відмови у призначення пенсії, а саме відсутність на день звернення 25 років вислуги.

Не погоджуючись з такими висновками відповідачів, позивач звернулася з позовом до суду.

У відзиві на позовну заяву від 04.04.2025 відповідач зазначає, що згідно зі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Страховий стаж позивача становить - 26 років 07 місяці 19 днів, стаж на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», становить 23 роки 24 дні.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового та спеціального стажу позивачки не може бути зарахований період навчання відповідно диплому НОМЕР_1 з 07.09.1999 по 22.06.2002, оскільки форма навчання - заочна.

Згідно реєстру застрахованих осіб враховано всі періоди трудової діяльності. Таким чином, оскільки у позивачки відсутній достатній стаж роботи на посадах прокурорів (25 років), у Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відсутні правові підстави для призначення позивачці пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою суду від 10.03.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачці строк для усунення недоліків позовної заяви. Недоліки позовної заяви усунуто позивачем у строк, встановлений судом.

Ухвалою суду від 17.03.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників адміністративної справи.

Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Інших заяв, в тому числі по суті справи, на адресу суду не надходило.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами. Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 19.02.2025 звернулася із заявою про призначення пенсії за вислугою років та підтверджуючими документами до відділу обслуговування громадян №5 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Заява про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області. Як наслідок, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.02.2025 №19 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідної вислуги років.

Пенсія Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області обчислена з урахуванням страхового стажу 26 років 07 місяців 19 днів. Стаж роботи в органах прокуратури 23 роки 24 дні, з них: на посадах прокурорів 20 років 28 днів, на інших посадах, робота на яких зараховується до вислуги років прокурорам 02 роки 11 місяців 26 днів.

Проте, до страхового та спеціального стажу роботи не зараховано період навчання відповідно диплому НОМЕР_1 з 07.09.1999 по 22.06.2002, оскільки форма навчання заочна. У прийнятому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області рішенні зазначено єдину підставу для відмови у призначення пенсії, а саме відсутність на день звернення 25 років вислуги.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.02.2025 №19 вказано, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 26 років 07 місяців 19 днів. Стаж роботи в органах прокуратури станом на 19.02.2025 складає 23 роки 24 дні, з них: на посадах прокурорів - 20 років 28 днів; на інших посадах, робота на яких зараховується до вислуги років прокурорам становить - 02 роки 11 місяців 26 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового та спеціального стажу роботи не зараховано період навчання відповідно диплому НОМЕР_1 з 07.09.1999 по 22.06.2002, оскільки форма навчання - заочна. Згідно реєстру застрахованих осіб враховано всі періоди трудової діяльності. Працює, прокурори/слідчий склад.

Враховуючи вищевикладене, гр. ОСОБА_2 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з відсутністю на день звернення 25 років вислуги.

Вважаючи вищевказане рішення протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд керується і виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону №1697 (в редакції, чинній на час звернення позивачки із заявою про призначення пенсії за вислугу років), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років, зокрема, не менше з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною шостою статті 86 Закону №1697 передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Вказаний перелік періодів роботи є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

З матеріалів справи слідує, що пенсійний орган прийняв оспорюване рішення, згідно якого вислуга років ОСОБА_1 на посадах у органах прокуратури становить 23 роки 24 дні, з них: на посадах прокурорів - 20 років 28 днів; на інших посадах, робота на яких зараховується до вислуги років прокурорам становить - 02 роки 11 місяців 26 днів.

У той же час, при розгляді заяви позивачки, відповідачем-1 не зараховано до вислуги років позивачки період навчання відповідно диплому НОМЕР_1 з 07.09.1999 по 22.06.2002, оскільки форма навчання - заочна.

У 1996 році позивачка закінчила загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №1 м. Зборів Тернопільської області, що підтверджується Атестатом про повну загальну середню освіту серії МЛ А С №000648 від 22.06.1996 та додатком до нього.

Однак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області не взято до уваги те, що ОСОБА_1 , (дівоче прізвище ОСОБА_3 ) навчалася у Львівському державному техніко-економічному коледжі (спеціальність «правознавство») на денній формі навчання в період з 01.09.1996 по 29.06.1999 після повної загальної середньої освіти. 29.06.1999 позивач закінчила вказаний навчальний заклад та отримала диплом молодшого спеціаліста серії НОМЕР_2 та здобула кваліфікацію юриста.

Відповідно до довідки №137 від 17.05.2023, наданої техніко-економічним фаховим коледжем національного університету «Львівська політехніка», який реорганізовано із Львівського державного техніко-економічного коледжу позивач з 01.09.1996 по 29.06.1999 навчалася на денному відділенні по спеціальності «Правознавство» і вказаний навчальний заклад належить до І-ІІ рівня акредитації.

Згідно довідки №2 від 02.01.2025, наданої техніко-економічним фаховим коледжем національного університету «Львівська політехніка», з 01.09.1996 позивач навчалася на денному відділенні вказаного закладу на спеціальності «Правознавство», здобула кваліфікацію «юрист», отримала диплом молодшого спеціаліста НОМЕР_2 (з відзнакою) та 29.06.1999 була відрахована у зв`язку із закінченням навчання.

Згідно із наказом Міністерства освіти і науки України №676 від 26.09.2006 Львівський державний техніко-економічний коледж був реорганізований у Львівський техніко-економічний коледж та увійшов до складу Національного університету «Львівська політехніка» як окремий структурний підрозділ.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 у період з 15.06.2001 по 02.12.2001 працювала спеціалістом І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та з 03.12.2001 по 25.01.2002 начальником Зборівського районного відділу РАГС.

Перевіряючи можливість зарахування позивачці до вислуги років періоду роботи з 15.06.2001 по 02.12.2001 на посаді спеціаліста І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та з 03.12.2001 по 25.01.2002 начальника Зборівського районного відділу РАГС (тобто періоду, який не зарахований згідно оспорюваного рішення), що дає право на пенсію відповідно до ст.86 Закону №1697, суд враховує наступне.

Частиною шостою статті 86 Закону №1697 визначено, що до вислуги років, яка дає право на пенсію згідно цієї статті, зараховується, зокрема, час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Статтею 17 Закону України Про освіту №2145-VIII від 05.09.2017 (далі - Закон №2145) передбачено, що метою вищої освіти є здобуття особою високого рівня наукових та/або творчих мистецьких, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності за певною спеціальністю чи в певній галузі знань.

Вища освіта здобувається на основі повної загальної середньої освіти. Рівні, ступені вищої освіти, порядок, умови, форми та особливості її здобуття визначаються спеціальним законом.

Згідно п.3 постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про освіту" №1144-ХІІ від 04.06.1991 (із змінами та доповненнями, внесеними постановою Верховної Ради України №1992-ХІІ від 18.12.1991), Закон Української РСР "Про освіту" застосовується до правовідносин в галузі освіти, що виникли після введення в дію Закону.

Відповідно до ст. 34 Закону Української РСР "Про освіту" (в редакцій від 23.05.1991), вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Водночас, пунктом 1 постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про освіту" №1144-ХІІ від 04.06.1991 передбачено, що дія Закону Української РСР "Про освіту" набирає чинності з дня його опублікування, а що стосується нових документів про освіту та нових кваліфікацій і наукових ступенів, - з 01.09.1992.

Статтею 5 Закону №1556 передбачено рівні та ступені вищої освіти, а саме : початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень.

Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтва.

Молодший бакалавр - це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової передвищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.

Особа має право здобувати ступінь молодшого бакалавра за умови наявності в неї повної загальної середньої освіти. Відповідно до ст. 28 Закону №1556, в Україні діють заклади вищої освіти таких типів: університет, академія, інститут, коледж. Таким чином, суд зазначає, що рівень освіти, отриманий позивачкою у 1999 році, відноситься до І (першого) рівня вищої освіти з освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст.

При цьому, п.п.4 п.2 розділу XV Прикінцеві та Перехідні положення Закону №1556 передбачено, що після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми, рівень освіти, здобутий позивачкою у 1999 році, відноситься до молодшого спеціаліста за кваліфікацією юрист, що прирівнюється до освітньо-професійного ступеня молодшого бакалавра, який в свою чергу відповідно до ст.5 Закону №1556 є освітнім ступенем, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти.

Отже, отримавши 29.06.1999 диплом молодшого спеціаліста, позивачка здобула кваліфікацію юриста, яка відповідає першому рівню вищої освіти, а з 15.06.2001 по 02.12.2001 працювала спеціалістом І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та з 03.12.2001 по 25.01.2002 начальником Зборівського районного відділу РАГС з отриманою початковою вищою юридичною освітою.

Аналіз вказаних норм свідчить, що на пенсійне забезпечення за вислугу років у відповідності до Закону, мають громадяни України, які поряд з іншими підставами здобули і мають вищу юридичну освіту, пропрацювали на посадах прокурорів і слідчих встановлений для цього Законом час або виконували роботу, співмірну з роботою на прокурорських посадах, чи займалися діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого, зокрема, навчалися у вищому юридичному навчальному закладі і здобули освіту, що за рівнем відповідає вищій юридичній освіті.

Таким чином, відповідно, посади державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою та половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання зараховуються до вислуги років.

Отже, суд дійшов висновку, що з урахуванням норм ч.6 ст.86 Закону №1697 до вислуги років позивачки, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посаді спеціаліста І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та начальника Зборівського районного відділу РАГС, яку обіймала особа з вищою юридичною освітою.

Також половина періоду навчання позивачки на денному відділенні з 01.09.1996 по 29.06.1999 в Львівському державному техніко-економічному коледжі (спеціальність «правознавство») із здобуттям кваліфікації юриста, яка відповідає першому рівню вищої освіти, повинна бути врахована пенсійним органом до вислуги років, що дає право на призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст.86 Закону №1697.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про протиправність оспорюваного рішення та наявності підстав для його скасування.

Аналогічних висновків дійшли суду, розглядаючи справу №300/5786/23.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058), заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України №13-1 від 07.07.2014 та чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №22-1), заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Щодо зобов`язання відповідача-1 призначити позивачці з 19.02.2025 пенсію за вислугу років відповідно до вимог ст. 86 Закону №1697, зарахувавши до стажу її роботи спірні періоди, суд враховує, що згідно ст.58 Закону №1058 Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та здійснює підгтовку документів для її виплати. Тим самим, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Згідно п.п.1 п.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №28-2 від 22.12.2014 (далі - Положення №28-2), управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Оскільки в силу частини п`ятої статті 45 Закону № 1058-IV передбачено обов`язок органу Пенсійного фонду щодо прийняття відповідного рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунок) пенсії, суд вважає, що територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (перерахунку) пенсії. Отже, зазначене питання віднесено до дискреційних повноважень територіального органу Пенсійного фонду.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст.58 Закону №1058, Пенсійний фонд України є органом який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсію та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання пов`язані з веденням обліку пенсійних активів осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законами України і статутом Пенсійного фонду України.

Інструкцією користувача реалізації механізму розподілу та опрацювань звернень за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів від 21.12.2020 внесені зміни в програмне забезпечення підсистеми призначення та виплати пенсії на базі електронної пенсійної справи в частині централізації призначення пенсії. Пенсійним фондом України запроваджено новий механізм розподілу та опрацювання звернень щодо призначення/перерахунку пенсій за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів.

Постановою правління Пенсійного фонду України №25-1 від 16.12.2020 "Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України" (далі - Постанова №25-1), зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961, передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Відповідно п. 4.2 розділу IV Постанови №25-1 після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

У даній справі судом встановлено, що заяву про призначення пенсії позивачка подала до ГУ ПФУ в Тернопільській області 19.02.2025.

Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалася ГУ ПФУ в Житомирській області, яке прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії.

У той же час, суд враховує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 19.02.2025 власних висноків щодо зарахування чи відмови у зарахуванні спірного періоду навчання і роботи позивачки до вислуги років для призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" не зробило, що свідчить про дискреційність повноважень відповідача.

Тому, правильним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки на пенсійне забезпечення є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву позивачки від 19.02.2025 про призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 86 Закону №1697 із урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

При цьому, необхідно звернути увагу, що при повторному розгляді питання про призначення позивачці пенсії на відповідача-1 судом покладається обов`язок розглянути звернення ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду про зарахування до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, спірних періодів.

Тобто, відповідачем-1 має бути здійснений повторний розгляд поданої заяви позивачки про призначення пенсії за вислугу років відповідно до вимог чинного законодавства. З огляду на наведене, позовні вимоги до Головного управлівння Пенсійного фонду України в Тернопільській області до задоволення не підлягають.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Відповідно до висновків, що їх зробив ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006) зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено судом аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Отже, виходячи із встановлених обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України, наведених у рішеннях ЄСПЛ та способу захисту порушених прав у подібних правовідносинах, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд також враховує частину 2 статті 2 КАС України, відповідно до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частинами першою, третьою статті 139 КАС України установлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, у зв`язку із частковим задоволенням позову, на користь позивачки необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 484,48 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.02.2025 №19 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 лютого 2025 року про призначення їй пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» із урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, щодо підстав зарахування до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» половину періоду навчання позивачки з 01.09.1996 по 29.06.1999 у Львівському державному техніко-економічному коледжі та періоду її роботи з 15.06.2001 по 02.12.2001 на посаді спеціаліста І категорії відділу РАГС Зборівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Тернопільській області та з 03.12.2001 по 25.01.2002 на посаді начальника Зборівського районного відділу РАГС.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 48 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (місцезнаходження: вул. Ольжича, 7, м. Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003 ).

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль,Тернопільський р-н, Тернопільська обл.,46001 код ЄРПОУ 14035769).

Головуючий суддя Грицюк Р.П.