Справа № 520/18756/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р. Справа № 520/18756/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 19.12.24 по справі № 520/18756/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Київській області, перший відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Харківській області, другий відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним рішення № 56 від 03.05.2024 року Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса місцезнаходження: 61022, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, ), про відмову у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця реєстрації : АДРЕСА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 );

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (адреса місцезнаходження: Юридична адреса: вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500 Поштова адреса: вул. Варшавська, 3-Б, смт Макарів, Київська область, 08001, ) призначити пенсію з 25.04.2024, зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця реєстрації : АДРЕСА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 );

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (адреса місцезнаходження: юридична адреса: вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500, поштова адреса: вул. Варшавська, 3-Б, смт. Макарів, Київська область, 08001, ) та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса місцезнаходження: 61022, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця реєстрації : АДРЕСА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 ) солідарно з кожного по 1211,20 гривень судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог послалась на протиправність рішення ГУ ПФУ в Харківській області № 56 від 03.05.2024 про відмову у призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі по тексту Закон № 796-XII), оскільки викладені пенсійним органом мотиви неможливості зарахування до періоду перебування в зоні посиленого радіологічного контролю періоду навчання ОСОБА_1 з 01.09.1986 по 19.06.1991 (не віднесення м. Київ до зони посиленого радіологічного контролю) є хибними, так як позивач у вказаний період постійно проживала у м. Миронівка (з 20.11.1979 по 17.09.1992), яка відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 106 від 23.07.1991 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» відноситься до території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Наведене, у свою чергу, підтверджує факт постійного проживання позивача на території зони посиленого радіологічного контролю, що дає право на зменшення пенсійного віку у розумінні статті 55 Закону № 796-XII.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі № 520/18756/24 адміністративний позов ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Варшавська, буд. 3Б, с-ще Макарів, Київська обл., Бучанський р-н,08001, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5,м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н,61022, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями що протиправне залишення поза увагою суду першої інстанції того факту, що за змістом посвідчення від 30.01.1998 серії НОМЕР_2 , позивач має статус громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (4 категорія), мало наслідком прийняття незаконного та необґрунтованого рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а тому наявні підстави для його скасування.

До того ж, факт проживання ОСОБА_1 на території зони посиленого радіоекологічного контролю також підтверджується довідкою від 21.12.2018 № 02-50/4878, виданою виконавчим комітетом Миронівської міської ради та актом обстеження від 21.12.2018, яким безпідставно не надано будь-якої правової оцінки.

Перший відповідач, у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів, викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

З посиланням на висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 06.02.2018 по справі № 556/1153/17 та від 11.04.2018 по справі № 565/1829/17, наполягав на відсутності у діях пенсійного органу ознак протиправності, позаяк право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, при цьому, початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, право на застосування положень статті 55 Закону № 796-XII щодо виходу на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку мають лише ті особи, які постійно проживали чи працювали у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, і вказана обставина повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами, що не мало місця у спірних правовідносинах.

Звернув увагу, що у Переліку населених пунктів, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року № 106 (далі по тексту Перелік № 106) с. Миронівка відсутнє, а відтак, право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку позивач не набула.

Заперечував проти обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання пенсійний орган призначити пенсію, оскільки вказані повноваження є дискреційними, а суд не вправі їх на себе перебирати.

Другий відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб 03.02.1990 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, в результаті чого прізвище позивача зі " ОСОБА_4 " змінено на " ОСОБА_5 " (а.с. 32).

25.04.2024 ОСОБА_1 звернулася до ГУ Пенсійного фонду України в Київській області із заявою щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №56 від 03.05.2024 року відмовлено у призначенні пенсії, та зазначено, що згідно із пунктом 2 статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне і пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, а саме, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 х років - мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання або роботи, але не більше 5 років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно працювали у визначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи у цей період.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням пенсійного органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із правомірності рішення ГУ ПФУ в Харківській області № 56 від 03.05.2024, оскільки у Переліку № 106 с. Миронівка відсутнє, тобто не входить до зон радіоактивного забруднення, а тому, як наслідок, у позивача право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку також відсутнє.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок не зарахування пенсійним органом періоду проживання ОСОБА_1 з 01.09.1986 по 19.06.1991 до періоду перебування в зоні посиленого радіологічного контролю, що дає право на зменшення пенсійного віку при призначенні пенсії.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).

Згідно з положеннями статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV) право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.

Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Тож виходячи зі змісту статті 16 Основного Закону обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено в Законі № 796-XII.

Вказаним законом, на виконання статті 16 Конституції України, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб - комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.

Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.

Пунктом 2 статті 9 Закону № 796-ХІІ визначено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно із статтею 15 Закону № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Відповідно до вимог статті 49 Закону № 796-ХІІ, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII визначено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є:

1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;

2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01.01.1993;

3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є :

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіоактивного забруднення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17, від 11.11.2024 по справі № 460/19947/23.

Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

На підставі викладеного, колегія суддів констатує, що вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.

Колегією суддів встановлено, що при зверненні із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку позивачем надавались, зокрема, посвідчення громадянки, яка постійно проживає, або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 , довідка, видана виконавчим комітетом Миронівської міської ради від 21.12.2018 № 02-50/4878 та інформація про реєстрацію місця проживання особи за відомостями (відділу) ЦНАП Миронівської міської ради.

Зі змісту долученого до матеріалів справи посвідчення громадянки, яка постійно проживає, або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Згідно із інформацією про реєстрацію місця проживання особи за відомостями (відділу) ЦНАП Миронівської міської ради, ОСОБА_1 за відомостями карткового обліку та акту обстеження № 02-50/4877 від 21.12.2018, у період з 20.11.1979 року по 17.09.1992 року ОСОБА_1 проживала у АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Миронівської міської ради від 21.12.2018 № 02-50/4878, ОСОБА_1 проживає в місті Миронівці Київської області, яке відносилось до зони посиленого радіоекологічного контролю по АДРЕСА_2 . Згідно з карткового обліку виконкому Миронівської міської ради та акту обстеження № 02-50/4877 від 21.12.2018 ОСОБА_1 проживала за даною адресою в період з 20.11.1979 по 17.09.1992.

Колегія суддів враховує, що вказаний документ виданий на підставі відомостей карткового обліку виконкому Миронівської міської ради та акту обстеження № 02-50/4877 від 21.12.2018.

Слід зауважити, що відповідно до Переліку № 106 в редакції, станом на 23.07.1991, с. Миронівка до 29.08.1994 було віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю, що спростовує хибний висновок суду першої інстанції про зворотне.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що на час звернення ОСОБА_1 з заявою про призначення пенсії її страховий стаж для розрахунку пенсії за даними пенсійного органу становив 35 років 03 місяці 09 днів, що є достатнім для призначення пенсії за віком.

Разом з цим, у зв`язку з не зарахуванням періоду навчання позивача з 01.09.1986 по 19.06.1991 (згідно з дипломом НОМЕР_3 ) до періоду перебування в зоні посиленого радіологічного контролю, підтвердженим визнано лише факт проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року 2 роки 17 днів, що визнано недостатнім для призначення пенсії.

Вказаного висновку, другий відповідач дійшов з посиланням на не віднесення м. Києва у період з 01.09.1986 по 19.06.1991 до зони посиленого радіологічного контролю, оскільки, на переконання пенсійного органу, час навчання у період з 1986 року по 1991 року в Київському державному педагогічному інституті ім. О.М. Горького свідчить про фактичне проживання ОСОБА_1 у м. Київ.

Однак, зі змісту долученої до матеріалів справи довідки від 10.04.2024 № 02-10/272, ОСОБА_6 вбачається, що під час навчання у період з 1986 року по 1991 року в Київському державному педагогічному інституті ім. О.М. Горького, нині Український державний університет імені Михайла Драгоманова, не проживала в гуртожитках університету.

Диплом НОМЕР_3 не містить будь-яких відомостей про місце проживання позивача.

Колегія суддів наголошує, що факт навчання позивача у м. Києві беззаперечно не підтверджує факт її проживання у м. Києві.

Більше того, інших відомостей про місце проживання позивача у спірний період, окрім як у АДРЕСА_2 матеріали справи не містять, а сторонами не наведено.

Отже, враховуючи, що у довідці виконавчого комітету Миронівської міської ради від 21.12.2018 № 02-50/4878 чітко зазначено, що вона видана ОСОБА_1 і ця довідка підтверджує факт проживання ОСОБА_1 в місті Миронівці Київської області, яке відносилось до зони посиленого радіоекологічного контролю по АДРЕСА_2 , колегія суддів вважає достатніми підстави для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 30.09.2020 у справі №572/1921/17, від 16.10.2024 по справі № 140/14380/23.

В контексті встановлених обставин у цій справі, колегія суддів вважає, що рішення пенсійного органу про відмову у призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку прийнято з формальних підстав, є таким, що порушує права ОСОБА_1 та не ґрунтується на правильному застосуванні норм права, відтак, є протиправним та підлягає скасуванню, що свідчить про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги в цій частині.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити пенсію з 25.04.2024 року, зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів зазначає таке.

Статтею 58 Закону № 1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати.

Відповідно до абзацу 12 пункту 4.2 Порядку № 22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Абзацом 3 пункту 4.3 Порядку № 22-1 встановлено, що рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Згідно з абзацом 1 пункту 4.10 Порядку № 22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Беручи до уваги, що отримавши від позивача заяву про призначення пенсії із додатками, ГУ ПФУ в Київській області направило матеріали за принципом екстериторіальності до ГУ ПФУ в Харківській області, яке її розглядало та у подальшому і приймало оскаржуване рішення, обов`язок вчинити відповідні дії наявний саме у Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області, а не ГУ ПФУ в Київській області.

Таким чином, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, яким у даному випадку є ГУ ПФУ в Харківській області, у зв`язку із чим, у задоволенні позовних вимог, звернених до ГУ ПФУ в Київській області слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.05.2024 по справі № 460/38580/22, від 24.05.2024 по справі № 460/17257/23, від 16.10.2024 по справі № 140/14380/24.

Колегія суддів зазначає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 5 КАС України).

В силу приписів частини 2 та частини 3 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи наведені процесуальні норми, колегія суддів зазначає, що справа адміністративної юрисдикції розглядається не інакше ніж за позовною заявою особи, яка звернулася до суду, та в межах позовних вимог. При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог лише у випадку необхідності обрання ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, якщо такі порушення мали місце, а форма заявлених позовних вимог не дозволяє це зробити, оскільки викладена в інший спосіб ніж потрібно для поновлення порушеного права в судовому порядку.

Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про призначення пенсії

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що підстав для відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку у спірних правовідносинах не було, оскільки період її проживання у період з 20.11.1979 по 17.09.1992 в с. Миронівка підлягав зарахуванню до періоду перебування в зоні посиленого радіологічного контролю, існує лише один вид правомірної поведінки Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 25.04.2024 пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Отже, у другого відповідача відсутній вибір між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту порушених прав є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 25.04.2024 пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що судом першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин у справі та неправильного застосування норм матеріального права зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі № 520/18756/24 підлягає скасуванню із прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 КАС України).

Колегія суддів зазначає, що позивачем заявлено 1 вимогу немайнового характеру.

З урахуванням положень статті 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору, який підлягав сплаті у суді першої інстанції становив 1211,20 грн.

Натомість, відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 грн.

Колегія суддів роз`яснює позивачу, що у відповідності до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» позивач не позбавлений права подання до суду першої інстанції окремого клопотання про повернення судового збору, надмірно сплаченого під час звернення до суду в розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до наявних в матеріалах справи квитанцій позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.

З огляду на викладене, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі, відповідно до частини 6 статті 139 КАС України слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанції у загальному розмірі 3028 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, як суб`єкта владних повноважень, що приймав оскаржуване рішення.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі № 520/18756/24 - скасувати.

Прийняти постанову, якої позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 56 від 03.05.2024 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На виконання вимог статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса місцезнаходження: 61022, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, ) прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації : АДРЕСА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 ) з 25.04.2024 пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації : АДРЕСА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (адреса місцезнаходження: 61022, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, ) сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 3028 грн (три тисячі двадцять вісім) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій